Írta: Ruta Sepetys

A mű eredeti címe: I Must Betray You

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztő: Szabó Ferenc

Nyelvi korrektorok: Bodnár Alexandra, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Ruta Sepetys

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Philomel engedélyével készült, amely a Penguin Group (USA) Inc. tagja, a Penguin Young Readers Group része.

Borítóterv: vintezis creative studio

ISBN 978 963 690 272 8 (epub), kiadói kód: MX-1713e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444,

E-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A bátor romániai diákok emlékére.

1989. december 21.

ARANYOZOTT KERET ALATT

SUB RAMA POLEITĂ

Sötétségben éltek.

Árnyékokat lélegeztek.

Kezük mélyen a zsebükben, fagyott ujjaik ökölbe szorítva.

Kerülték mások tekintetét. A félelem arcába nézni azzal a kockázattal jár, hogy elsodor. De valahogy – láthatatlan szemekkel – örökké figyelték őket. A legsötétebb sötétségben is.

Figyeltek.

Mindig figyeltek.

Románia örökös megfigyeltség érzése.

Így írták le: a titkos vihar terhe.

Ez nem emlékezetből íródott.

Volt egy egyetemista, egy fiatal férfi a fővárosban, Bukarestben.

Mindent feljegyzett, mindent leírt.

Aztán attól félt, hogy hiba volt az egész.

Hibákról beszélünk. Egyesek szerint Drakula a legfélelmetesebb karakter, ami Romániáról eszünkbe jut. Ha megtudják az igazat, vajon kísérteni fogja őket?

Drakula kitalált személy, nincs valós kapcsolata Románia történetével. De volt egyszer egy vérszomjas szörny. Ő is egy romániai kastélyban élt. Huszonnégy évig, a tornyában. Drakula egy-egy áldozatot választott ki magának, ez a másik szörny azonban úgy döntött, hogy gonosz lesz, és kegyetlen…

Mindenkihez.

Megtagadta az emberektől az ételt, az elektromos áramot, az igazságot, a szabadságot.

Románia polgárai nem háborogtak. Tűrtek. De megszenvedték a zsarnokság borzalmait.

Azt kérded, hányan?

Huszonhárommillió ember.

A nevek és a történetek nagyrészt ismeretlenek. De mégis…

Fémdoboz. Egy sír mellett találták. A fémdobozban kézirat.

Így mondta el történetét egy fiú.

Din biroul lui

Cristian Florescu

BUKAREST, ROMÁNIA
1989

1

UNU

A félelem öt órakor jött.

Október volt. Szürke péntek.

Ha előre tudom? Akkor elmenekülök. Megpróbáltam volna elbújni.

De nem tudtam.

Az iskola folyosójának félhomályában megláttam a legjobb barátomat: Luca közeledett felém, elhaladt a betonfalra akasztott harsány tábla mellett.

Románia új emberei:

Éljen a kommunizmus, az emberiség fényes jövője!

Akkoriban valami olyasmi kavargott a fejemben, ami távol állt a kommunizmustól.

Valami sokkal közvetlenebb.

Az iskolából este hétkor engednek ki minket, és ha a megfelelő pillanatban indulok el, mellette gyalogolhatok: a csendes lány mellett, akinek a haja eltakarja a szemét. Véletlennek tűnhet, egyáltalán nem erőltetettnek.

Luca magas, testalkata vékony. Odalépett hozzám.

– Vitathatatlan tény, hogy kilukad a gyomrom.

– Tessék. – Kis zacskó napraforgómagot adtam a kezébe.

– Köszi. Hallottad? A könyvtáros szerint rossz hatással vagy ránk.

Nevettem. Talán igaz. A tanárok a „kedves” jelzőt használták Lucára, de rólam azt mondták, hogy gunyoros vagyok, és nincs bennem tisztelet. Ha én verekedő típus voltam, Luca velem ellentétben olyan, aki szétválasztja a verekedőket. Volt benne valami élénk érdeklődés, valami tettvágy, míg én inkább távolról figyeltem és mérlegeltem a dolgokat.

Megálltunk, mert Luca egy csapat hangoskodó lánnyal akart beszélni. Türelmetlenül vártam.

– Salut, Cristian! – mosolygott rám az egyikük. – Szép a hajad! Te nyírod konyhakéssel?

– Igen – feleltem halkan. – Bekötött szemmel. – Bólintottam Lucának, és egyedül mentem tovább a folyosón.

– Florescu tanuló!

Az iskola igazgatójának hangja. A folyosón állt, egy kollégájával beszélgetett. Az igazgató elvtárs megmozdult, egyik lábáról a másikra helyezte súlypontját, és próbált lazának tűnni.

De akkoriban soha semmi nem volt laza.

Az órán egyenes háttal kellett ülnünk a padban. A tanár elvtárs harsogó hangon tartott előadást negyvenfős csoportunknak. Mi mozdulatlanul, hunyorogva hallgattuk a sápatag, barátságtalan fényben. A jelenléti íven „jelenlévőkként” voltunk feltüntetve, de gyakran csak testben voltunk ott, lélekben nem.

Luca és én tengerészkék öltönyben és nyakkendőben jártunk a líceumba. Mint minden fiú. A lányoknak tengerészkék kötényruha és fehér hajpánt volt a kötelező viselet. Hímzett jelvényeket varrtak az egyenruhánkra, ez mutatta, hogy melyik iskolába jártunk. Ősszel és télen azonban az iskolai egyenruhánk nem látszott a kabát alatt. Olyankor kabátban, kötött sapkában, kesztyűben ültünk a fűtetlen betonépületben, úgy próbáltunk védekezni a csípős hideg ellen.

Hideg volt, és sötét. Fájtak az ujjízületeink. Nehéz jegyzetelni, amikor nem érzed az ujjaidat. Nehéz koncentrálni, amikor hirtelen áramszünetek fordulhatnak elő.

Az igazgató köhécselt.

– Florescu tanuló – ismételte. – Menj az irodába! Apád üzent.

Az apám? Az apám soha nem járt az iskolában. Ritkán láttam. Tizenkét órás műszakokban, heti hat napot dolgozott valami bútorgyárban.

A gyomrom görcsbe rándult.

– Igenis, igazgató elvtárs.

Elindultam az irodába az utasítás szerint.

Vajon a kívülállók megértenék ezt? Romániában azt tettük, amit mondtak nekünk.

Sok mindent mondtak.

Azt mondták, hogy mindannyian testvérek vagyunk a kommunizmusban.

Az „elvtárs” szó, mint megszólítás, megerősítette azt, hogy mindannyian egyenlőek vagyunk, és nincsenek társadalmi osztályok, amelyek elválasztanának minket. A jó testvérek a kommunizmusban betartják a szabályokat.

Én úgy tettem, mintha követném a szabályokat. Magamban tartottam dolgokat, például a költészet és a filozófia iránti érdeklődésemet. Másban is színleltem. Azt a látszatot keltettem, mintha elveszítettem volna a fésűmet, de csak a tüskés hajamat szerettem. Azt a látszatot keltettem, mintha nem venném észre, ha a lányok engem néznek. És azt a látszatot is keltettem, hogy a hazám iránti elkötelezettségből tanulom az angolt.

– A szavak fegyverek. Képes leszek harcolni az amerikai és a brit ellenségeink ellen, nemcsak fegyverekkel, hanem szavakkal is.

Ezt mondtam.

A katonai kiképzés tantárgyunk címe hivatalosan: Az ifjúság felkészítése az ország védelmére. Tizennégy éves korunkban kezdtük a fegyveres kiképzést az iskolában. Öreg ez vagy fiatal más országokhoz képest? Emlékszem, hogy feljegyeztem ezt a kérdést a titkos jegyzetfüzetembe.

Az angol nyelvtudás iránti vágyamnak valójában semmi köze nem volt az ellenségeink elleni harcokhoz. Egyébként is, hány ellenségünk is volt? Őszintén szólva, fogalmam sem volt. Az igazság inkább az volt, hogy az angolos osztály tele volt okos, csendes lányokkal. Lányokkal, akiket a látszat szerint észre sem vettem. És ha tudok angolul, jobban megértem a dalszövegeket, amiket az Amerika Hangja rádióban hallottam, amit szigorúan tilos volt hallgatni.

Igen, tilos. Romániában sok minden tiltott volt – többek között az én gondolataim és a noteszem is. De meg voltam győződve arról, hogy mindent megtarthatok magamnak, hogy mindent elrejthetek. Elvégre a sötét komorság takarója vastag és nehéz. Jól el tud fedni mindent, nem igaz?

A sötét folyosón mentem az igazgatói iroda felé.

Idióta voltam.

Csak ezt akkor még nem tudtam.

2

DOI

Beléptem az irodába. A törékeny alkatú, öreg titkárnő rám pillantott, aztán lehajtotta a fejét. Nem nézett a szemembe. Fonnyadt ujjával az igazgatói iroda felé mutatott.

A gyomrom még szűkebbre zsugorodott.

A helyiség ablaktalan doboz. Füstfoltos mennyezet. Dohos papírok áporodott, kiszellőztethetetlen szaga. Az igazgató egyszerű, tömbszerű íróasztala fölött aranykeretes portré lógott. Ugyanilyen portrékkal díszítették egész Romániát: osztálytermeket, vasútállomásokat, boltokat, kórházakat, sőt könyvek címlapján is lehetett látni.

Ő az.

Nicolae Ceauşescu.

Szeretett vezetőnk. Hősünk. A nagy Román Kommunista Párt saját útját járó csodája. És milliókon élősködő vámpír. Ó, hogy ez illegális metafora? Abszolút az!

Az új portrén a mi hősünk arca kipirult, haja hullámos, sűrű, barna. Ő és a felesége, Elena, a hős anya. Már huszonnégy éve vezették Romániát. Tekintetem nem időzött el a képen, amely vezérünk sokkal fiatalabb változatát mutatta. Inkább a portré alatt ülő idegenre néztem.

Férfi. A harmincas évei közepén. Egyenes szemöldökvonal. Több fejbőr, mint haj. Teniszütő méretű kéz, válla szélesebb a széknél.

– Csukd be az ajtót! – utasított a férfi.

Becsuktam a faajtót, de nem ültem le. Nem szólt, hogy üljek le.

Az idegen belelapozott az asztalon heverő dossziéba. A mappa felső szélére kivágott fénykép volt rögzítve: fiatalember, sötét, kusza haj, világos szem. És ekkor a gyomrom teljesen görcsbe rándult.

Tőlem egy méterre nem csak egy összenőtt szemöldökű, lapátkezű, köpcös férfi ült.

Nem.

Ez a férfi hóhér, sötét lovas és kém. A Securitate ügynöke. Románia félelmetes titkosrendőrsége. Akta és fénykép volt nála.

Az én aktám. Az én fényképem.

„Azt mondják, hogy minden ötven románra jut egy secus”, figyelmeztetett egyszer a nővérem, Cicilia. „Huszonhárommillió román van. Számold ki! A Securitate ügynökei mindenütt ott vannak.”

„Kékszemű fiúknak” neveztük őket. Gúnynevet félretéve, általában könnyű észrevenni őket. Romániában, ha a családod elég szerencsés volt ahhoz, hogy megengedhetett magának egy autót, és tudott öt évet várni, amíg megkapta, tudta, hogy mit kap. Csak egy autómárka volt ugyanis, a Dacia. Néhány szín volt csupán elérhető, például fehér, kék vagy zöld. A titkosrendőrség tagjai azonban fekete Daciával jártak. Egy fiatalembernek a házunkban fekete Daciája volt. Az erkélyünkről figyeltem őt. Kíváncsian.

Messziről.

Az előttem ülő férfi is fekete Daciával jött. Ebben egészen biztos voltam. De nem voltam kíváncsi rá.

Féltem.

Az ügynök fémszékét sanyargatva hátradőlt. Egy szót sem szólt, de a tekintete lyukakat égetett belém, áthasította magabiztosságom falát. Várt és várt, hagyta, hogy a lyukak megteljenek félelemmel.

Súlypontja hirtelen elmozdult. A szék első lábai a padlóhoz csattantak. A férfi az íróasztal fölé hajolt, a sárga lepedékes nyelvébe ivódott állott nikotin szagát fújta ki. Szavai még mindig kísértenek.

– Cristian Florescu. Tudom, mit tettél.

3

TREI

Tudja, hogy mit tettem.

Mit tettem?

Az igazság az volt, hogy így vagy úgy szinte minden román megszegte a szabályokat. Olyan sok szabályt lehetett megszegni. És olyan sok volt a bejelentő, ha megszegted őket.

Egy dalszerző negatív előjelű dalszövegeket írt a romániai életről. Elmegyógyintézetbe zárták.

Egy egyetemi hallgatónál egy be nem jegyzett írógépet találtak. Börtönbüntetést kapott.

Ha valaki hangosan panaszkodik, azt „politikai izgatásért” letartóztathatják. De én nem panaszkodtam hangosan. Szinte mindent a legnagyobb csendben tettem. Titokban. Tehát mit fedezhetett fel ez az ügynök?

A házi készítésű rádióantennámat? A vicceket, amiket írtam? Az útikönyvet?

Angol nyelvű irodalmat vettem titokban egy környékbeli, bizonyos Suriken nevű kereskedőtől. Az angol csempészáru olvasása erősítette a szókincsemet. Az utolsó szerzeményem egy maréknyi oldal volt, amit egy Angliában nyomtatott útikönyvből téptek ki. A külföldi útikönyveket és térképeket gyakran elkobozták a látogatóktól. Ezeket a lapokat olvasva megtudtam, hogy miért:

Romániában szörnyű körülmények uralkodnak.

Nicolae Ceauşescu könyörtelen vezető. Megalomániás.

Mindenkit megfigyelés alatt tart.

A keleti blokk országai közül itt a legnagyobb az emberi szenvedés.

És ez…

A romániai emberek intelligensek, szépek és barátságosak, de tilos a külföldiekkel érintkezniük. Képzeljünk el egy őrültekházát, ahol az elmebetegek irányítják az elmegyógyintézetet, a dolgozókat pedig megbüntetik észszerű gondolkodásukért. A legjobb, ha elkerüljük Romániát. Látogasson el inkább Magyarországra vagy Bulgáriába, ahol jobbak a körülmények.

A megfigyelésről szóló megjegyzés… igaz volt. Mindenki megfigyelés lehetséges célpontja volt. Elena Ceauşescu anya azt is elrendelte, hogy a lakások erkélyeinek teljesen beláthatónak kell maradniuk. A Kommunista Pártnak joga volt mindent és mindenkor látni. Minden az övék volt. A Párté. A Párt pedig a Ceauşescu házaspár ellenőrzése és irányítása alatt állt.

„Jó nekik. Nem kell egy betontömbben élniük”, jegyeztem meg egyszer kissé gúnyosan.

„Pszt! Ezt soha ne mondd ki hangosan!”, szisszent fel anyám.

Soha többé nem mondtam ki hangosan, de a noteszembe írtam róla.

A noteszem. Egy pillanat. A noteszemről van szó?

Az ügynök intett, hogy üljek le. Leültem.

– Tudod, hogy miért vagy itt? – kérdezte.

– Nem, hadnagy elvtárs.

– Őrnagy elvtárs.

Nyeltem egyet.

– Nem, őrnagy elvtárs, nem tudom, miért vagyok itt.

– Akkor hadd világosítsalak fel! Lenyűgöző bélyeggyűjteményed van. Eladtál egy régi román bélyeget. A tranzakciót egy külföldivel bonyolítottad le, és külföldi valutát fogadtál el. Illegális külkereskedelem bűncselekményét követted el, büntetőeljárás indul ellened.

A hideg futott végig a hátamon. Az agyam kerekei sebesen kezdtek forogni:

A régi bélyeg.

Az amerikai bankó.

Annak már két hónapja. Mióta tudhattak róla?

– Nem adtam el a bélyeget – mondtam. – Egyszerűen odaadtam neki. Még csak meg sem találtam a…

Elhallgattam. Romániában a „dollár” szót tilos volt kimondani.

– Meg sem találtam a… valutát… csak napokkal később, az albumban, amikor kinyitottam. Biztosan úgy csúsztatta bele, hogy nem vettem észre.

– Először is, hogyan kerültél kapcsolatba egy amerikai tizenévessel? A külföldiekkel való érintkezés illegális. A külföldiekkel való minden kapcsolatfelvételről jelentést kell tenni. Ezzel te is tisztában vagy.

– Igen, őrnagy elvtárs. De az anyám két amerikai diplomata lakását takarítja. Ez regisztrálva van.

Voltak azonban dolgok, amelyek nem voltak regisztrálva. Legalábbis azt hittem. Az amerikai diplomata fiával akkor találkoztam, amikor anyámra vártam. Összebarátkoztunk. Bélyegeket cseréltünk. Beszélgettünk. Megláttam a noteszét, és elhatároztam, hogy én is noteszt fogok vezetni, feljegyzem a gondolataimat.

– Á, szóval anyád amerikai diplomaták lakásait takarítja. Hogyan kapta ezt a munkát?

– Azt hiszem… egy barátján keresztül? – Őszintén szólva, nem emlékeztem. – Akkor találkoztam az amerikaival, amikor anyámra vártam. Gyakran hazakísérem őt, mert nehezen lát a sötétben. Fél olyankor az utcán járni.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy azért bonyolódtál illegális devizaügyletbe az amerikai tinédzserrel, mert anyád fél a sötétben? Anyád fogyatékának semmi köze ehhez a bűncselekményhez. A büntetés azonban az egész családodat érinteni fogja.

Bűncselekmény? Büntetés, ami az egész családomra kiterjed?

De én soha nem fogadtam el azt a dollárt! Az csak úgy… megjelent.

Honnan tud róla egyáltalán?

Anyám és a nővérem többször is kórusban könyörgött. A refrén:

Ne mondd el senkinek… Ne mondj senkinek semmit.

Ne feledd, Cristian, sosem tudhatod, ki hallgatózik.

Kérlek, ne hívd fel a figyelmet a családunkra!

A velem szemben ülő ügynököt bámultam. Reszkető izzadság csillogott a tenyeremen, légcsövemben mintha molylepke csapkodott volna láthatatlanul. Romániában a Securitate nagyobb hatalommal bírt, mint a hadsereg. Ez az ember elpusztíthatna minket. Fokozott megfigyelés alá helyezheti a családunkat. Tönkreteheti a lehetőségemet, hogy egyetemre járjak. Elintézheti, hogy kirúgják a szüleimet a munkahelyükről. Vagy ennél is rosszabbat tehet velünk.

Az ügynök előrehajolt, hatalmas hús-vér evezőlapátjait az asztalra tette.

– Látom, felfogtad a helyzet súlyosságát. Azt mondták, jó tanuló vagy, tehetséges, figyelmes a társaiddal. Ma nagylelkű kedvemben vagyok.

Egy figyelmeztetéssel elenged. Hálásan felsóhajtottam.

– Mulţumesc. Én…

– Megköszönöd? Még nem is hallottad az ajánlatomat. Egyszerű, és mint mondtam, nagyon nagylelkű ajánlat. Továbbra is megvárod anyádat és hazakíséred. Továbbra is találkozol az amerikai diplomata fiával. És jelented a részleteket a diplomata otthonáról és családjáról.

Ez nem ajánlat. Ez parancs. Olyan parancs, amely teljesen ellene megy az illendőségnek és a tisztességnek. Ha elfogadom, patkány leszek, turnător, besúgó, aki titokban mások magánéletéről jelent.

Soha nem mondhatnám el a családomnak. Állandó megtévesztésben élnék. Vissza kellene utasítanom. De ha megtagadnám, a családom szenvedne. Ebben biztos voltam. És aztán a beállt csendben az ügynök megtette utolsó lépését.

– Mondd csak, hogy van a te bunud?

Şahmat. Sakk-matt. Az egyszerű említés azonnal legyengített.

Tud a nagyapámról. Bunu csodálatos ember, csupa derű, csupa bölcsesség. Bunu tudott a költészet és az irodalom iránti érdeklődésemről, és támogatta is ezt. Csöndben.

„Ellopják a hatalmunkat azzal, hogy elhitetik velünk, hogy nekünk semmi hatalmunk nincs és soha nem is volt”, mondta Bunu. „De a szavaknak és a találó kifejezéseknek… azoknak van hatalmuk, Cristian. Fedezd fel ezt a hatalmat a gondolataidban!”

A bélyeggyűjtemény volt Bunu kincse. Ez volt a mi közös titkunk évekig.

Voltak más titkaink is. Mint Bunu leukémiája. Nagyon gyorsan letámadta.

„Ne mondd el senkinek!”, könyörgött örökké ideges anyánk.

Nem is kellett mondani. Bárki láthatta, ahogy ez az energikus, egészséges férfi hirtelen megőszült és elfonnyadt. Felemelte a serpenyőt, és eltörött a csuklója.

Lapátkéz a torkát köszörülte.

– Ez egy nagylelkű ajánlat. Együtt fogunk dolgozni. Te információt adsz nekem, én pedig gyógyszert adok neked. Leukémiára való gyógyszert. Bununak. Nem fog szenvedni.

Így kezdődött.

Én voltam Cristian Florescu. A fedőnevem „OSCAR”.

Egy tizenhét éves kém.

Egy besúgó.

|| „OSCAR” HIVATALOS BESZERVEZÉSI JELENTÉSE ||

Belügyminisztérium
Állambiztonsági Főosztály
III. Igazgatóság, 330-as részleg

SZIGORÚAN TITKOS
[1989. okt. 15.]

Feladat: Nicholas Van Dorn, amerikai diplomata informatív felügyelete (célszemély fedőneve: „VAIDA”). „FRITZI” nevű forrásunk ajánlotta Cristian Florescu (17 éves) tanulót. A 330-as részlegbe jár. Florescu édesanyja Van Dorn házvezetőnőjeként dolgozik, így hozzáférhet a családhoz. Florescu jellemzése: intelligens, nyugodt, jó megfigyelőképességű, erős nyelvi képességekkel rendelkezik, ami az angol nyelvet illeti. Van Dornék lakásához és családjához is hozzáfér. Florescut az iskolájában kereste fel a forrásunk, illegális bélyegkereskedés ürügyén alapozta meg a beszervezést. Florescu gyanakvónak tűnt, de beleegyezett, hogy információkat ad OSCAR fedőnéven, a nagyapja gyógykezeléséhez szükséges gyógyszerekért cserébe. OSCAR feladatai:

– kapcsolattartás Van Dorn fiával, Dannel (16).

– a Van Dorn család időbeosztási szokásainak felderítése.

– a diplomata lakását látogatók megfigyelése.

– a Van Dorn ház alaprajzának részletes feltérképezése.

– Van Dornék és környezetük Romániához való általános hozzáállásának felderítése.

4

PATRU

A bűntudat négykézláb jár.

Kúszik, mászik, mögéd kerül, eléd áll. Hüvelykujjait a torkodra nyomja.

És várakozik.

Kiléptem az iskolaépületből. Hálás voltam, hogy a házunkhoz két kilométert kell gyalogolnom. De a bűntudatot és a félelmet minden egyes lépésem haraggá gyúrta.

Miféle emberi lény az, aki lecsap egy tizenévesre, és a beteg nagyapjával zsarolja? Miért nem utasítottam vissza, miért nem mondtam neki, hogy húzzon egyenesen a pokolba a fekete Daciájával? Miért adtam be a derekamat ilyen gyorsan?

Az ügynöknek volt egy aktája. Ki informálta rólam? Gyors pillantást vetettem hátra, a sötétbe. Követnek?

Akkor még nem tudtam az igazságot: sokunkat követtek.

Éjszaka befelhősödött. Fekete volt az égbolt, semmi fény. Sokemeletes, hamuszürke épületek tornyosultak egymás mellett az út két oldalán. Fölém magasodtak. Uralkodón, parancsolón. Bukarestben élni olyan volt, mint egy fekete-fehér fotóban lenne. Élet hideg monokrómban. Tudjuk, hogy léteznek színek valahol a város cement- és szénpalettáján túl, de nem tudunk odajutni, nem tudunk átnyomakodni a szürkeségen. Még bűntudatomnak is szürke íze volt, mintha egy maréknyi kormot nyeltem volna le.

Talán nem is volt olyan gonosz, mint amilyennek éreztem? Egy amerikai család után kémkednék, nem román honfitársaim után. A román kémregényekben a Securitatét a gonosz nyugatiak ellen védekező erőként ábrázolták. De ha a történetek tényleg a valóságon alapulnak, vagy legalábbis hasonlítanak ahhoz, akkor az ügynökök kiszámíthatók. Talán túljárhatnék az eszükön.

Igen, tényleg ezt gondoltam. Hogy le tudnám győzni a Securitatét.

De hogyan birkóznék meg a bűntudattal? Az nem oldódna fel egyik napról a másikra. A családom megérezné, hogy valami nincs rendben.

Át tudnám verni a szüleimet. Apám mindig távol volt, folyton dolgozott. Az utóbbi pár évben inkább árnyéknak tűnt, mint embernek. Anya mindig kissé szórakozott volt, és folyton aggódott valami miatt. Állandóan listákat készített. Azt hiszem, igazából arról írt listát, hogy min kell aggódnia. De Bunut nem tudnám becsapni. És a nővéremet, Ciciliát sem.

Ezért kitaláltam egy történetet a vizsgákról.

Az egyetemi felvételi vizsgákon nagy volt a verseny. Harminc diák versenyzett négy helyért, hogy pedagógiát tanulhassanak. Hetven felvételizőből pedig csak egy jutott be az orvosira.

– Filozófia – bólintott Bunu. – Táplálék a léleknek. Jelentkezz filozófia szakra! Tudod, a kommunizmus csak egy lelkiállapot – oktatta, a halántékát kopogtatva. – Az állam ellenőrzi, hogy mennyi élelmet fogyasztunk, mennyi áramot, hogyan közlekedünk, milyen információkat kapunk. A filozófiában azonban mi irányítjuk a saját elménket. Mi lenne, ha a belső táj a miénk lenne, ha tényleg megépíthetnénk és ki is festhetnénk?

Bunu gyakran beszélt élénk „mi lenne, ha” lehetőségekről. Elméláztam rajtuk napló-noteszom bejegyzései között. Hogyan is tudnánk kreatívan festeni vagy rajzolni – ha a Nyugat színes zsírkréták doboza, az én életem tompa hegyű grafitceruzákkal teli tolltartó.

A családom tudta, hogy egyetemre akarok menni. Úgy tennék, mintha nagyon bántana, hogy a filozófia szakra felvehetők számát a felére csökkentették. Cicilia ilyenkor furcsán nézett rám.

„Túl komolyan veszed az egészet. Sok románnak van olyan diplomája, aminek semmi hasznát nem veszik. Lehet, hogy értelmiséginek lenni mostanában veszélyes. Bárcsak letennél erről a tervedről!”

Úgy gondoltam, beválik a fedőtörténetem. Eljátszom, hogy nagyon aggódom, azt mondom, hogy a vizsgákra készülök. Nem kérdezősködnének.

De Bunu mindig kérdezett.

Mi van, ha rájön? Soha nem értené meg, hogyan lehettem besúgóvá. Árulóvá. Rosszabb voltam, mint a rák, ami őt emésztette.

És akkor meghallottam a lépéseket.

Választ kaptam a kérdésemre.

Tényleg követtek.

5

CINCI

Nagy levegőt vettem, nagyon figyelmesen hallgattam. Megkockáztattam egy óvatos hátrapillantást.

Egy árnyalak baktatott utánam. Lány. Hóna alatt nagy bot. Aztán halkan megszólalt. Köszönt.

– Bună.

– Bună – bólintottam.

Közelebb lépett, és hirtelen, önkéntelenül összehangolódtak a lépteink.

A pulzusom vadul lüktetett.

Liliana Pavel. A lány, akinek a haja a szemébe lóg. A lány, akivel „véletlenül” akartam találkozni iskola után. Nagy tervet szőttem, mindent elterveztem, pontos időzítés, ilyesmi, de az elpárolgott a Lapátkézügynökkel való találkozás után.

Liliana abban a házban lakott, ahol Luca, és szintén angolul tanult. Csendes lány, okos, jó humor, a barna frufru alatt rejtélyes, okos tekintet. Amikor tanórákon olyan ironikus válaszokat adtam, hogy a tanár elvtársnő nem értette meg, Liliana mindig vette a lapot. Elárulta az arca, ahogy nagyon igyekszik nem elmosolyodni.

A diákok többsége csoportokba verődve lődörgött, de Liliana gyakran elhúzódott valahová olvasni. A mappáit kézzel rajzolt virágokkal és csillagjegyekkel díszítette. Néha – ahogy rám nézett – úgy éreztem, mintha olvasna a gondolataimban is. És ez tetszett.

Egymás szembe szomszédjai voltunk egy zsákutca végén. Jobbra-balra tömbházak. Liliana apja az utca végi élelmiszerboltot vezette. Rendkívül irigyelték egy olyan városban, ahol az emberek többsége éhezett.

A fecsegő lányokkal ellentétben Liliana nem állt szóba akárkivel. Kiskorunkban egyszer felfigyelt rám. Csoportban álltam az utcán, és hirtelen, a semmiből odajött hozzám, és egy Gumelát adott nekem.

„Tessék. Ez a tiéd”, mondta. A haverjaim kuncogtak.

Én titokban el voltam ragadtatva, de nem akartam, hogy a barátaim megtudják.

„Ez csak egy szürke rágógumi. Fűrészporrá válik az ember szájában”, mondtam vállat vonva.

Akkoriban én is idióta voltam.

Még mindig emlékszem Liliana szomorú arckifejezésére. Két évnek kellett eltelnie, hogy újra közeledjen hozzám. Bocsánatot kellene kérnem, hogy bunkó voltam a rágógumi miatt? Nem, valószínűleg nem is emlékszik rá.

Szótlanul sétáltunk, a sötétségben időnként Liliana botja koppant. A bottal mutogatott, és erősen gesztikulált.

– Mi az angol szó ezekre?

– Streetlights – mondtam az utcai lámpákra mutatva. – De képzeld, más országokban szerintem világítanak is.

Felnevetett.

Bukarestben nem világítottak az utcai lámpák. A világítás túl drága.

Románia nyersanyagokban gazdag ország, de „hősünk” évekig minden erőforrásunkat exportálta, hogy visszafizesse az ország adósságait. Ennek eredményeképpen korlátozták az áramfelhasználást, az élelmiszert fejadagra, jegyre adták.

Egy hosszú, kígyózó sor mellett haladtunk el az állami bolt előtt. Az emberek összebújtak a hideg ellen védekezve, a kezükben szorongatták a fejadagjegyet, és valami exportból visszamaradt élelmiszerre vártak, olyasmire, ami más országnak nem kellett.

„Oroszországba megy az összes megtermelt hús. Nem igazságtalan ez?”, kérdezte egyszer Luca. „Mi csak a hazafiakat kapjuk.”

Néha lehetett disznó- és csirkelábat kapni a boltokban. Azért hívtuk őket „hazafiaknak”, mert az exportált vágóállatoknak csak ez a része maradt Romániában. Sötét humor, de jól szórakoztunk rajta.

A bolt felé mutattam.

– A napi fejadag finom hazafi, ugye?

– Igen, a hazafiak… és az a Gumela, amit annyira szeretsz – mondta Liliana.

Komolyan nézett rám, majd felnevetett.

Én is nevettem, aztán megráztam a fejemet.

– Bocsánat, akkor nagyon bunkó voltam.

Szótlanul bólintott. Aztán elmosolyodott.

Próbáltam nem bámulni, de időnként lopva rápillantottam, ahogy sétáltunk. A lila sálja szép darab, ilyent boltban nem lehetett kapni. Ő maga kötötte? Megkérdezzem? Tudtam, hogy a sál alatt ott a nyaklánc, amit mindig viselt, barna, szarvasbőr zsinór, rajta ezüst medál. Haja lágy, laza hullámokban omlik a vállára.

Liliana grimaszolva nézett az ételért sorban állókra. Az elmúlt néhány évben a sötétség már nem csak az áramszünetet jelenti. Mérgezőnek éreztem a mindent átitató sötétséget. Ő is érezte?

Gyorsan hátrapillantott, nagyon halkan beszélt.

– Apám azt mondta, hogy Bukarestet régen „Kis Párizsnak” hívták. Mindenütt fák voltak, sok madár, és még szecessziós építészet is. Emlékszel, hogy nézett ki régen a város? – kérdezte súgva.

– Néhány részletre emlékszem. A bunumnak volt egy háza. Azt mondta, hogy Bukarest valaha az Orient Expressz luxusmegállója volt.

– Tényleg?

Bólintottam.

Mégis valóság. Hazafelé sétálok Liliana Pavellel. Beszélgettünk. Ha szabadon beszélhetnék, azt mondanám:

„Igen, Bunu azt mondta, hogy miután Észak-Koreában járt, Ceauşescu úgy döntött, ledózerolja a városunkat, hogy felépítse a Nép Házát, és betonelemekből húzasson fel sokemeletes lakótelepeket. Szeretett vezetőnk templomokat, iskolákat és több mint harmincezer magánlakást bontatott le, köztük Bunuét is. Mit gondolsz erről?”

De nem beszélhettem szabadon.

Senki sem beszélhetett szabadon.

– Bárcsak több fa lenne a környékünkön! – mondta Liliana. – Hiányoznak a madarak.

A fák a parkokban és a nagy sugárutak mellett jelentek meg, hogy mindenkinek jusson belőlük. A családok, mint a mi, ötfős családunk is, egy hálószobás, hamutartó méretű lakásokba kényszerültek. Útközben nézegettem a betonból épült lakóházakat. Némelyik még be sem volt fejezve. Nem voltak ajtajaik, nem volt liftjük, sem lépcsőkorlátok. Hasonló betontömbök álltak a város körül, szürke lépcsőházak a semmiben. A betonfalak betonarcokat szültek.

Erről azonban senki sem beszélt.

Együtt fogunk élni! Mindent kollektivizálunk, mindent megoszt a Párt! Ez volt a mantra. Amikor Ceauşescu kimondta ezeket a szavakat, a levegőbe nyesett a jobb kezével. Ez volt a jel. Az Aplaudacii, a hűséges támogatói tapsolni kezdtek, és csak tapsoltak, tapsoltak. Azok a tapsoló emberek vajon megborzongtak-e, amikor a hideg szél végigsöpört üres szívükön és elhagyott lelkükön? Angol szavakat kerestem, az Aplaudacii leírására. Leírtam ezeket a szavakat a noteszembe. Bootlicker. Buttkisser. Fawner. Talpnyaló. Seggnyaló. Hízelkedő.

Liliana megragadta a karomat, kirángatott gondolataimból.

– Cristian! Jaj, ne!

6

ŞASE

Kóbor kutyák fenekedtek egy fiatal lányra az utca túloldalán.

– Ne fuss! – kiáltottam. Kikaptam a botot Liliana kezéből.

Sikoly hasított a sötétbe.

Elkéstem.

Az állatok vad torokhangon morogva rávetették magukat. A lány kétségbeesetten forgatta a törzsét, védekezően tartotta apró öklét a nyaka elé. A fogak beakadtak, horgonyként kapaszkodtak, téptek. A hang még mindig a fülemben vibrál.

Rohantam, és eléje nyomakodtam, próbáltam távol tartani tőle a kutyákat.

– Culcat! – parancsoltam mély hangon, hogy lecsillapítsam őket, és kinyújtottam a botot, hogy a csaholó kutyák arra harapjanak. Mások is odajöttek, és erősen topogtak. A kutyák végül beláthatták, hogy az emberek túlerőben vannak, és elszaladtak könnyebb prédát keresni. Heves beszélgetés következett, vita a kóbor ebekről.

– Ha nem öljük meg őket, ők ölnek meg minket! – siránkozott egy nő.

– Nem az ő hibájuk! – csattant fel Liliana.

Kóbor kutyák. Mindenütt ott voltak. És Lilianának igaza volt. Nem a kutyák hibája.

Amikor a rezsim ledózerolta a kertvárost, a kutyák is elvesztették az otthonukat, és most az utcán éltek.

Éheztek és elvadultak. Szerencsétlen teremtmények csak tengődtek, és falkákban vadásztak. Egy hónappal azelőtt a tanárnőnk kisbabáját halálra marcangolták a babakocsijában. Néhányan, mint Liliana is, botot hordtak maguknál, hogy védekezhessenek ellenük.

A fiatal lány kabátja foszlányokra szakadt. Gyapjú kesztyűje a földön, csupa vér.

– Megharaptak? – kérdezte Liliana.

– Nem érdekel a harapás – zokogott a lány. – Anyám hónapokig állt sorban, hogy megkapjam ezt a kabátot. Most pedig tönkrement. Mi van, ha dühös lesz rám?

– Meg fogja érteni. Hazakísérünk – mondta Liliana. Rám nézett. Bólintottam.

Liliana keze végigsimított a kabátom szakadt szélén.

– Téged is megkaptak – súgta. – Jól vagy?

Az érintése. Az aggodalma. Hirtelen a kutyák, a kabátom és az ügynökkel való találkozás… mind háttérbe szorult.

– Jól vagyok. Te jól vagy?

Bólintott.

Nem szóltunk semmit, miután otthagytuk a lányt a lakásánál. Azon tűnődtem, Liliana gondolatai vajon az enyémeket tükrözik-e. Hogy más országokban is kell-e azon aggódni a gyerekeknek, hogy széttépik őket az elvadult kutyák?

Befordultunk a mi utcánkba, felismertem az O-lábú sziluettet.

Suriken.

Néhány évvel idősebb volt, és feketepiaci Levi’s farmereket, Adidas cipőket és koncertpólókat hordott. Nyugati holmit. Néha ezüst szegecses, fekete csizmát vett fel. A nyugati ruházat viselése nem volt illegális, de nehéz volt hozzájutni. És nagyon drága. És nagyon menő.

Amikor az emberek megkérdezték Surikent, hogy honnan szerezte a ruháit, megvonta a vállát, és azt mondta: „Ismerek valakit.” Próbáltam angol szót keresni, amivel a Suriken-jelenség leírható, és ezt találtam: operator. Fineszes.

A mi házunkban lakott. Azért hívtuk Surikennek, mert elvesztette az egyik szemét, és a szemgödröt összezáró, vastag öltések nyomán görbe, csillag alakú heg keletkezett. Olyan volt, mint a suriken, a japán dobócsillag. Mellette trappolt két közösségi kutyánk, Fetița és Turbatu. Lilianáék házanépe etette Fetițát. Mi Turbatut. A kutyák azonban valamiért Surikent szerették a legjobban.

Megálltunk a tömbházaink között. Az enyém a jobb oldalon. Az övé balra.

– Videóest – súgta Suriken. – Szombaton. Nálam. Benne vagytok?

– Iskolába megyünk – felelte Liliana.

– Az iskola napközben van – mondta Suriken. – Ez holnap este lesz. Jöttök?

A sötétségben nem láttam Liliana arcát. Lehetőséget láttam, kihasználtam.

– Igen, jövünk – mondtam.

– Oké, felveszlek a listára. Kérdezd meg a csinos nővéredet is.

– Kérdezd meg te! – feleltem.

– Hozzál pénzt! Fejenként öt lej – tájékoztatott Suriken. Azzal továbbsétált, eltűnt a kutyákkal a feketeségben.

Lilianát még sosem láttam videóesteken. Talán a szülei ismernek valakit, akinek saját videólejátszója van. A videólejátszó nem volt illegális, mint az írógép. De drága volt, és nehéz volt beszerezni. A legolcsóbb videólejátszó harmincötezer lejbe került. Egy autó fele. A legtöbb családnak nagyobb szüksége volt egy Daciára, mint egy videólejátszóra.

– Nem muszáj holnap este jönnöd – mondtam neki.

– Oké. De… mi van, ha el akarok menni? – kérdezte. – Mehetek én is veled?

Tényleg ezt mondta? Próbáltam az arckifejezését vizsgálni a félhomályban.

– Persze. A ház előtt találkozunk kilenckor.

Csak álltunk, éreztük, hogy mások is vannak a közelben, de nem láttuk őket. Kettesben voltam Lilianával, saját sötétség-leplünk alatt.

– Cristian – szólalt meg hirtelen súgva. – Gondolkodtál már azon, hogy ez az egész… valóságos-e?

– Hogy mi valóságos?

– Az, amiket a videókon látunk… az amerikai filmekben.

Furcsa kérdés volt. Vagy talán azért éreztem furcsának, mert azon tűnődtem, hogy egy ideje már én is ugyanezen gondolkodtam, de sosem volt bátorságom feltenni ezt a kérdést. De valahogy gyanúsnak is tűnt. Túl őszintének.

Aztán megint dühös lettem. Nem rá, hanem magamra.

Hónapok óta próbáltam beszélni Liliana Pavellel. Végre magunk voltunk, beszélgettünk, megegyeztünk, hogy szombat este találkozunk, és ahelyett, hogy nagyon örülnék, gyanakszom.

Bununak igaza volt. A kommunizmus egy lelkiállapot.

De a videóestek menekülést jelentettek. Titokban összegyűltünk, hogy románra szinkronizált amerikai filmeket nézzünk. Veszélyesnek és izgalmasnak tűnt, mintha tiltott díjat nyertünk volna meg. A filmekben látott világok óceánnyira voltak tőlünk. A hihetetlen életek, amiket a képernyőn láttunk, mind csak kitaláció.

Mert tényleg csak kitaláció, igaz?

7

ŞAPTE

Óceáni halak! Megannyi jó falat! Fogja ki! Minden étkezésnél legyen halas fogás is!

A házunkban éppen volt áram.

A televízióban az óceáni halak fogyasztásáról szóló egészségügyi tanácsadás recsegett valahol, zárt ajtók mögött. Mivel hús nem volt kapható, azt tanácsolták nekünk, hogy tengeri halat együnk. De friss halat sem lehetett kapni, csak halcsontot, amiből aztán híg levest lehetett főzni. Az számít? Alig figyeltem a televízióra. Az angol útikönyv jól foglalta össze a dolgot:

Romániában egyetlen tévécsatorna van. És egyetlen tévékészülék-márka. Az állam csak kétórányi, unalmas tévéműsort sugároz naponta, főleg propagandát és Ceauşescu előtti tisztelgést.

Felmásztam a betonlépcsőn a legfelső emeletre a lakásunkig. Bérházban élni olyan érzés volt, mintha betonládában élnék. Minden egyes emelet családok egyforma lakódobozaira volt felosztva. Ahogy felfelé haladtam a lépcsőn, petróleum szaga és nem kívánt információk tömege jutott el hozzám.

Első emelet – Éhes kisbaba sír.

Második emelet – Részeg férfi ordibál a feleségével.

Harmadik emelet – Lánc csörren, vécét húznak le.

Negyedik emelet – Leukémiás nagypapa köhög.

Ahogy biztos lehetsz a magánélet hiányában, azt is biztosra veheted, hogy az épület gondnoka jelent a Securitaténak.

Végül is a pártnak joga van tudni mindent.

Minden a Párt tulajdona.

És a Párt mindent nyomon követ, mindent számontart.

„Bogarak, bogarak mindenütt!”, siránkozott Bunu. „Poloskák kívül-belül!”

A poloskák lehallgató készülékek. A pletykák szerint mindenhol ott voltak: a falakban, a telefonokban, akár a hamutartókba rejtve. Így minden család ugyanazt a szabályt követte:

Otthon suttogva beszélünk.

A megfigyelés állandó fenyegetettsége anyánkat is marcangolta. Remegett a keze. A szeme elkerekedett. Alakja majdnem olyan volt, mint a cigarettáé, amit szívott. Angol szavakat és kifejezéseket kerestem, hogyan lehetne a legjobban leírni őt. Felírtam ezeket a szavakat a jegyzetfüzetembe: Jittery. Distressed. Flustered. Freaked out. Feszült. Nyugtalan. Ideges. Kiborult.

Mama közelében lenni olyan volt, mintha gránát mellett élnék. Azon ritka alkalmakkor, amikor „kihúzták a szeget”, felrobbant, és szörnyű dolgokat mondott, aztán… aztán sírt. A családi fotónkon anyánk másfelé nézett, mint mi. Mintha látott volna valamit, amit rajta kívül senki más nem. Állandóan könyörgött nekünk, hogy suttogva beszéljünk, hogy tartsunk mindent titokban.

Hallgatnom kellett volna rá.

De akkoriban olyan okosnak éreztem magamat! Nem vettem észre, hogy összetévesztem az intellektust az arroganciával. Súlyos hiba volt. És csak az első a sok közül. De én legalább voltam elég okos ahhoz, hogy suttogjak.

A mi kis lakódobozunkban négy „suttogó” lakott, és Bunu.

Bunu nem volt hajlandó suttogni. Ha a könyvtáros úgy gondolta, hogy rossz hatással vagyok a diákokra, akkor találkoznia kellett volna az igazi hősömmel, Bunuval. Csodáltam a bátorságát. Csodáltam a leleményességét is. Bunu miatt volt egy illegális kanapénk, a kis konyhafülkéjébe ékelve.

– Nem érdekel, hogy ez szabályellenes – jelentette ki Bunu, amikor beköltözött hozzánk. – Öt ember abban a kis helyiségben? Kell egy hely, ahol aludhatok, és a konyha a legmelegebb.

A konyhában lévő kanapé miatt kevesebb, mint fél méter helyünk volt a kétégős tűzhelyhez és az apró, öntöttvas mosogatóhoz vagy a rádióhoz állni.

A konyhai kanapét és Cicilia nővérem Ileana márkájú varrógépét kivéve a mi kommunista lakásunk ugyanolyan volt, mint a többieké. A nappaliban egy ovális asztal volt, mellette székek, egy keskeny tálalószekrény és egy kinyitható kanapé. Mielőtt Bunu beköltözött, anyám és a nővérem a hálószobában aludt, én pedig apámmal a kinyitható kanapén. Amikor Bunu megérkezett, azzal érvelt, hogy ez az elrendezés teljesen rossz.

– A pároknak együtt kellene aludniuk. Gabriel és Mioara, foglaljátok el a hálószobát. Ciciliának megvan a saját időbeosztása a varrással, így ő szépen aludjon a kinyitható kanapén. Én a konyhában fogok lakni.

– Ha Ciciliáé lesz a kanapé, akkor én hol aludjak? – kérdeztem.

– Ahh – sóhajtott Bunu, és mutatóujját előre-hátra mozgatta. – Egy fiatalembernek szüksége van a saját helyre bizonyos dolgaihoz, nem igaz?

Igen, de reméltem, hogy Bunu nem részletezi, és nem hoz zavarba.

Nem tette. Inkább tárgyalt a szüleimmel. Ekkor kaptam meg a saját „helyemet”. A bejárati ajtó mellett minden lakásban volt egy beépített szekrény. Egyetlen szűk gardrób az egész lakásnak.