CHRISTINA BAEHR

Szelek Vára

Ormdale titkai
3.

A szerző korábban megjelent művei az Anassa gondozásában:

Ormdale titkai-sorozat:

Wormwwood-apátság

Drake birtok

Christina Baehr: Castle of the Winds

Copyright © 2024 by Christina Baehr

Hungarian Translation © Farkas János

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christina Baehr: Castle of the Winds

2024

Fordította: Farkas János

ISBN: 978-615-6507-79-2 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Shiloh Longbottom

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Kótai Katalin, Kiss Regina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: fantasy, gótikus

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE A TARTALOMRÓL

Kedves Olvasó!

Ha nem szereted a kellemetlen meglepetéseket, kérlek, olvasd el a következő figyelmeztetést! Ha pedig szereted, akkor élvezd a váratlan fordulatokat!

Tartalmi figyelmeztetések: ebben a kalandban Edithet bebörtönzés és fizikai veszély fenyegeti. Egy gyermek élete is veszélybe kerül, egy meglehetősen undok férfi pedig megsérül. Lily múltjából említés szintjén napvilágra kerül egy tragikus támadás.

Mint mindig, a szereplőim most is kedvességgel, bátorsággal és teával néznek szembe a világuk sötét fenyegetéseivel. Remélem, te is így teszel.

Christina Baehr

Édesanyámnak,

aki oly kedves társam

sok veszélyes
kalandomban.

A sárkány védelme dicsőség

a Brython népének.

Taliesin könyvéből

ELSŐ FEJEZET

1899. június 19.

Ahogy ott találtam magam délben a nyílt domboldalon, és hagytam, hogy egy csapat rosszul öltözött walesi férfi bekösse a szemem, rájöttem, hogy életem huszonegy évének eddigi legveszélyesebb helyzetébe kevertem magam.

De túlságosan előreszaladtam.

Elbeszélésemet huszonnégy órával korábbról kezdem, ahogy a vonaton ülünk, ami egy távoli yorkshire-i vasútállomásról indult aznap reggel.

– Edith, ezt tényleg te írtad? – tette fel újra a kérdést útitársam, Simon Drake, körülbelül ötödjére, ahogy felnézett a kezében tartott kéziratból.

– Tényleg! De ha folyton ezt kérdezed, azon fogok gondolkodni, hogy melyiket tartod ostobábbnak: engem, hogy ilyen könyvet írtam, vagy magát a könyvet, amit írtam.

– Egyiket sem. Nagyon szellemes könyv, és már tudtam rólad, hogy okos vagy, szóval ezen egyáltalán nem kéne meglepődnöm.

– Jaj, ne, lepődj csak meg rajtam továbbra is, Simon! Megegyeztünk, hogy ez egy nagyon kellemes tulajdonság egy barátban, nem igaz? Viszont mondd csak, nem vagy éhes? Órák óta csak olvasol.

– Éhes? De, azt hiszem, az vagyok – válaszolta Simon, de továbbra sem mozdult, hogy felálljon.

– Később át kell szállnunk egy másik vonatra, haraphatunk valamit majd akkor is, az állomáson. Vagy ehetünk most is, az étkezőkocsiban…

Simon szeme felcsillant.

– Tényleg?

Egy pillanatra elfelejtettem, hogy Simon ekkor utazott először vonaton. Elmosolyodtam.

– Igen, ehetünk ott.

Odavezettem Simont, aki minden figyelmét a lépteire összpontosította. Elmosolyodtam, ahogy elnéztem ezt a magas, erős fiatalembert, amint kínosan ügyelt arra, nehogy beleütközzön valamelyik utasba, mintha ez valami különleges művészet lenne. Elvégre láttam ugyanezt a fiút játszi könnyedséggel száguldani a yorkshire-i dombokon a lova hátán, amit ő maga idomított.

Teljesen lenyűgözte őt az étkezőkocsi. Finoman rávettem, hogy ne rendeljen levest, mert attól tartottam, hogy az veszélyt jelenthet úti ruházatára. Amíg a vacsorára vártunk, feltettem azt a kérdést, amire azóta szerettem volna tudni a választ, hogy aznap reggel vonatra szálltunk.

– Miért gondoltad meg magad, Simon?

Simon felnézett a só- és borsszóró elmélyült tanulmányozásából.

– Azt hittem… Ez nagyon fellengzősen hangzik most, de azt hittem, hogy talán… a szolgálatodra lehetek.

Hideg zuhanyként ért a csalódás. Azt akartam, hogy ő maga is akarja ezt az utazást, ne csak miattam jöjjön el. Azt akartam, hogy vágyjon egy teljesebb életre. Egy olyan életre, ami nem csak az anyja körül forog. De talán hiba volt azt feltételeznem róla, hogy saját meggyőződéséből ellenszegül az anyjának.

Mindent a maga idejében, gondoltam magamban, és képzeletben sóhajtottam egyet.

– Nagyon mérges volt? Mármint rám – kérdeztem.

– Mérges volt mindkettőnkre – válaszolta Simon halkan. Volt valami, amiről nem akart beszélni. Talán mondott valamit az édesanyja, amivel betelt a pohár a fiánál.

– Sajnálom, mert miattam…

– Te nem tettél semmi rosszat – vágott közbe határozottan.

– Néhány nap múlva otthon leszünk – mondtam, kissé erőltetett vidámsággal a hangomban. – Édesanyád alig fogja észrevenni, hogy elmentünk.

Ez csak üres ígéret volt, mindketten tudtuk. Másra tereltem a szót, és inkább a terveinkről kezdtem csacsogni, amikor a vonat berobogott egy alagútba.

– Edith – szólalt meg Simon, rendkívül nyugodt hangon. – Mi ez?

A szemem még nem szokott hozzá a hirtelen beállt félhomályhoz.

– Nem tudom. Mihez hasonlít? Nem a mustáros csuprot találtad meg?

– A sötétről beszélek.

– Ó! Alagútban vagyunk. Nemsokára kiérünk a fényre – feleltem vidáman, és magamban megjegyeztem, hogy amikor Simon komolyan tart valamitől, akkor különösen nyugodt a hangja. Mennyi mindent nem tudtam még erről az én magas, sötét hajú, nagyon távoli unokatestvéremről! Nos, ha van bármi, aminek hatására jobban megismerem őt, akkor a hegyekbe tett kirándulás és a Walesi Vörös Sárkány utáni kutatás biztos ilyesmi lesz.

Az étkezőkocsit újra elöntötte a napfény.

– Igazán figyelemre méltó! – mormogta. Ezután rám vetette pillantását, olyan módon, amitől enyhén elpirultam. Kinézett az ablakon, szeme a távolba révedt.

– Ha, vesztve nép és Szerencse kegyét, árvultan sírok kivert voltomon…[1]

Elhallgatott.

– Ismered?

– Shakespeare – feleltem kurtán, és igyekeztem nem még jobban elpirulni, mert eszembe jutott a 29. szonett vége. De lehet, hogy Simon csak a sötétből a világosba való hirtelen átváltásra gondolt, nem pedig az irántam táplált érzelmeire.

– Shakespeare… és Austen – jutott eszembe. – De gótikus regényeket nem olvasol, azt mondtad egyszer.

Ekkor megzavarták a társalgásunkat azzal, hogy felszolgálták a vacsorát, de én továbbra is Simon irodalmi ízlésére gondoltam, és arra, hogy vajon mi állhat érdeklődése középpontjában e téren.

– Az emberi természet, igaz? – kérdeztem, miután megkóstoltam a lepényhalat. – Az ilyen témájú könyvek érdekelnek, ugye?

– Alighanem igazad van. Talán a gótika túl… fantasztikus számomra.

– Túl fantasztikus? – vitatkoztam. – Neked, aki születésed óta Ormdale-ben élsz?

Simon elmosolyodott.

– Értem, mit akarsz mondani. És természetesen Shakespeare történeteiben is rengeteg a fantasztikus elem. De ez a két író… ők mindketten értik, hogyan is viselkednek az emberek valójában, és úgy vélem, ez több, mint ami a legtöbb íróról elmondható.

– De Shakespeare sokkal szélesebb tárgykörben írt – mutattam rá –, és sokkal nagyobb élettapasztalata volt, mint Austennek, aki olyan szűk kis világban élt, bármilyen gyönyörűen is írt róla.

– De nem gondolod, hogy minden angol falucska valahol a nagyvilág kicsinyített mása? Bevallom, remélem, hogy így van, különben nem tudom, hogy fogok eligazodni benne – tette hozzá lemondóan.

Elmosolyodtam a bátorító gondolatra, hogy Simon szeretne többet látni a világból.

– Simon, miután láttalak megetetni a te… idős jószágodat… – Köhintettem egyet saját szavaim hallatán, amivel az Ormdale barlangjaiban rekedt ősi Quetzalcoatl etetésének borzalmas jelenetére utaltam – …sosem merészelnélek alábecsülni. Csodálatosan el fogsz boldogulni a világban.

Az út hátralévő része eseménytelenül és remek hangulatban telt. Simon elejtett megjegyzései és a belőle időnként kitörő nevetés, ahogy a kéziratomat olvasta, világossá tette számomra, hogy valódi derültséget érzett. Mindig abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy a hozzám közel állók támogatták irodalmi törekvéseimet, még ha nem is mindig értettek egyet velük. A drága szüleim imádnak olvasni, de természetes ízlésüknek nem felelnek meg az olyan bűnügyi történetek, mint amiket én írok, és amiket olcsó ponyvaként is lehet jellemezni.

Magam is meglepődtem, mennyire megérintett az az őszinte elismerés, amit Simon az írásom iránt tanúsított. Mondtam Gwennek, hogy még az is lehet, beleszeretek Simonba, ha eljön velem Walesbe, bár elég abszurd lenne, ha ezt már az utazás első napján hagynám megtörténni!

Csak nyugalom, Edith! Az út még nem mentes a göröngyöktől. Az édesanyja otthon várja őt.

A másik érdekes történés utunk során az volt, amikor egy derbyshire-i állomáson további utasok szálltak fel, akiket később alaposan megismertünk. A peronon pillantottam meg őket először, amikor az ablakon bámultam ki. Két nő volt, egyikük az a fajta, aki mindenkinek feltűnik, a másik viszont olyan, akit soha senki nem vesz észre.

Az első hölgy velem egykorú lehetett, és a legutolsó divat szerint, kifogástalanul öltözött. Babakék utazóruhát viselt, melynek szabása elismerő pillantásokat vonzott a nő darázsderekára, nyakára és csuklójára, kalapját pedig káprázatos szögben illesztette fejére. A kalapot egy teljes madárszárny díszítette, amit úgy helyeztek el rajta, mintha még mindig a levegőben szárnyalna. Az jutott eszembe: vajon hogy az ördögbe tudja tisztán tartani a ruházatát? Biztos voltam benne, hogy az én hajam már csupa korom és szénpor. Az ő haja aranyszőke volt, és kihívóan felszegte a fejét, mintha el akarta volna riasztani az összes, felé közeledő porszemet.

Útitársa egy apró termetű, középkorú, vékony nő volt, fején egy szomorú, fátylas kalapot viselt. Az a fajta nő volt, akinek minden mozdulata arról árulkodik, hogy a gardedám szerepét osztották rá. Azonnal megsajnáltam. Még egy arkangyalnak is remegne a keze, ha egy ilyen szépségre kellene vigyáznia, és nem hiszem, hogy ez a lány különösebben megkönnyítette volna a dolgát.

A gardedám egy méretes fonott kalitkát cipelt. A kalitkát úgy alakították ki, hogy ne lehessen belátni. Ahogy felszálltak a vonatra, egy papagáj hangjára emlékeztető rikoltást hallottam. Talán egy körültekintő papagáj sikerrel járhat ott, ahol a gardedám kudarcot vall, gondoltam mosolyogva.

Simon folytatta az olvasást, és mélyen elmerült a kéziratomban, úgyhogy én is visszatértem az útra magammal hozott könyvhöz, ami egy féktelen humorú, abszurd történet volt, Három ember egy csónakban címmel. Hamarosan az ilyen részleteken kuncogtam magamban:

Engem a fogkefe mindig üldöz utazás közben, és szerencsétlenné teszi az életemet. Álmomban eszembe jut, hogy elfelejtettem becsomagolni, hideg verítékben fürödve ébredek föl, kiugrom az ágyból, és elkezdek rá vadászni. Vagy pedig reggel becsomagolom, még használat előtt, úgyhogy újra fel kell a csomagomat bontanom, hogy hozzájussak, és mindig éppen a fogkefe a legutolsó, amit a kosaramból kifordítok; majd újra becsomagolok, a fogkefét pedig kifelejtem, és az utolsó percben föl kell érte rohannom, és a zsebkendőbe csomagolva kell kivinnem a vonathoz.[2]

Ezért aztán elfelejtettem megnézni, hogy Papagáj kisasszony és kísérője leszálltak-e a következő állomáson.

BETHESDA VÁROSA ÉSZAK-WALESBEN számomra megdöbbentően zajos és nyüzsgő volt. Mindenütt építkezéseket láttam, amiket a helyi palabányák kereslete hajtott. A jelek szerint igazán termelékenyek voltak ezek a bányák.

Percek alatt sikerült szállítójárművet szereznünk, hogy elvigyen minket a frissen épült állomásról a néhány mérföldre, az Ogwen völgyében lévő szálláshelyünkre. A kocsis azt állította, hogy rendszeresen visz oda hegymászókat.

Simonnal aggodalmasan pillantottunk egymásra, nem is kellett szavakba önteni kételyeinket. Abból a mélabús hanyatlásból, amilyennek Ormdale jelen állapotát érzékeltük, arra számítottunk, hogy a Szelek Vára is hasonlóan világvégi hely lesz. Ehhez képest turistákkal és virágzó iparral találkoztunk. Azért utaztunk volna ilyen messzire, hogy a lélegzetelállító tájban gyönyörködjünk?

A lemenő nap fényének utolsó sugaraiban érkeztünk meg Ogwen Cottage-ba. Meglepően zord megjelenésű épület volt: egy tanya a főút mentén, fekete palatetővel, fehérre meszelt fallal. A meredek sziklafallal a háttérben, az út mentén, a ház előtti tóval olyan benyomást keltett, mintha egy elvarázsolt erdőbe vezető útelágazáshoz értünk volna.

Ahogy közeledtünk a házhoz, világosság gyúlt több ablakban is, mint az éjszakai égbolton az első csillagok. A hely különös hangulata jókedvre derített. Talán mégsem az elvarázsolt erdőbe, hanem a Vad Wales rejtett földjére vezet az út.

– Castell y Gwynt? – ismételte Mrs. Jones.

Mrs. Jones, akinek a szállójába érkeztünk, egy melegszívű, talpraesett asszonynak bizonyult, amivel teljesen ellentmondott környezetének. Nyersnek és szófukarnak kellene lennie, mint Brontë kisasszony rettentő hősnőjének, Grace Poolnak, de egy őrült nő helyett egy sárkányt kéne rejtegetnie.

– Alig néhány mérföldnyire van innen, a Glyderau irányába, hegynek felfele. Úgy hiszem, holnap ugyancsak szép nap lesz a hegymászáshoz.

Magunkra hagyott minket, hogy megvacsorázhassunk a lámpafényes szalonban.

Elég idegesítő volt hallani, hogy küldetésünk célpontjáról ilyen könnyedén beszéljen Mrs. Jones. Arra számítottam, hogy a Szelek Vára szinte bevehetetlen lesz, és csak nagy erőfeszítések árán lehet feljutni oda.

Rosszkedvem miatt a feltálalt kiváló nyúlpecsenyét sem tudtam igazán élvezni.

– Mi van, ha feleslegesen jöttünk el ilyen messzire? – mondtam ki végül, ami a szívemet nyomta, épp amikor Simon már állt volna fel, hogy felmenjen a szobájába.

Simon elmosolyodott azzal a jellegzetes, lassan kibontakozó mosolyával, melynek kedvességével úgy meglepett, amikor először láttam.

– Azt nem mondanám, hogy feleslegesen jöttünk. Én legalábbis nem. Elvégre megengedted, hogy elolvassam a regényedet.

Igyekeztem lelohasztani ujjongó mosolyomat. Te jóságos ég, milyen egy önző alak vagyok, ha ez az út vezet a szívemhez!

– Jó éjszakát, Edith. – Simon meleg kezével futólag megérintette a kezemet, amivel megannyi, egészen más jellegű gondolatot ébresztett bennem.

Megjelent előttem Helena Drake arca, ahogy ott fekszik az ágyában egyedül és szomorúan. Milyen ostobán érezném magam, ha behúzott farokkal kellene hazakullognunk, miután néhány sziklán kívül semmi érdemlegeset nem találunk.

Nos, annyit mondhatok, e tekintetben nem ért csalódás!

MÁSODIK FEJEZET

Másnap reggel tiszta időre ébredtünk, a nap felkeltével a lelkesedésem is egyre nőtt. A tó vizén megcsillant a reggeli fény, így már nem is tűnt olyan tökéletes helynek a vízbe fúláshoz.

Simonnal hét órakor reggeliztünk a fogadó ebédlőjében, két másik csapat túrázóval együtt, akik mind gyapjúöltözéket viselő férfiak voltak, vastag túrabotokkal felszerelkezve.

Éppen a térkép fölé hajolva beszélgettünk, amikor különös hideg futott rajtam végig. Felpillantottam, és egy borús walesi arcot láttam meg az asztalunk melletti ablak túloldalán, ahogy mereven nézett rám. Felpattantam, felkaptam a túrabotomat, és sietve kiléptem az ajtón a szikrázó napsütésbe. Simon habozás nélkül követett.

– Elnézést, uram – szólaltam meg ösztönösen. – Délre a Castell y Gwyntnél kell lennünk. El tudna vezetni minket oda?

A férfi, aki egy viharvert juhász benyomását keltette, nem vette le a kalapját, és úgy nézett rám, mint aki még nem vergődött zöld ágra velünk kapcsolatban.

– Van egy… meghívónk – próbálkoztam tovább.

A férfi felvonta egyik szemöldökét.

– Y ddraig goch? – kérdezte.

Meredten néztünk rá, mire ő elismételte a kérdést, megint csak walesi nyelven, ezért az számomra sajnos teljesen érthetetlen volt.

Simon a karomra tette a kezét.

– A Vörös Sárkányról beszél, Edith.

A férfi tekintetét Simonra irányította.

– Igen. Arról. Készen állnak, hogy kövessenek?

– Igen! – feleltük egyszerre lelkesen.

A férfi sarkon fordult, és fürgén elindult az Ogwen Cottage mögötti ösvényen, ami a sziklára vezetett fel, még csak vissza sem nézett, hogy követjük-e.

Szerencsére Simon is és én is úgy öltöztünk, hogy délelőtt egy kis felfedezést teszünk a walesi hegyekben, fel voltunk tehát készülve, hogy azonnal követni tudjuk a férfit.

Bizsergés futott át rajtam az izgatottságtól.

– Nem érzed úgy magad, mint Máté, a vámszedő[3]? – kérdeztem suttogva Simontól.

Simon rám mosolygott.

– Valóban elég apostoli érzés… Ne hordozzatok erszényt, se táskát, se sarut; és az úton senkit ne köszöntsetek[4].

– Eddig senkit sem láttam, akit köszönthetnék – jegyeztem meg. – Vajon a többi túrázó merre mehetett?

– A Snowdon-csúcsokra – felelte Simon. – Ma reggel kérdeztem meg tőlük. Úgy tűnik, hogy a Castell y Gwyntet az igazán komoly hegymászók nem méltatják figyelemre.

– Annál jobb! – mondtam elégedetten. Egy sötét hajú, névtelen walesi férfit követtünk a vadon felé, ez az igazi kaland!

Ezután egy ösvényre értünk, ami a tó felső oldalán vezetett a hegytetőre, amit Glyderau-nak, illetve angolul Glydernek hívtak. A minket körülvevő hanga madárénektől volt hangos.

Ahogy Simon mellett kellemes ütemben haladtam, egyszeriben feltűnt, hogy útitársam a bal kezében fogja a túrabotot.

– Simon, te balkezes vagy? – kiáltottam fel meglepetten.

Simon enyhén elpirult.

– Igen.

– Eddig észre sem vettem! Írásra is a bal kezedet használod?

Simon bal keze volt az, amelyről hiányzott a hüvelykujja felső ujjperce. Elgondolkodtam, hogy vajon ez megnehezíti-e számára az írást.

– Néha igen – felelte kissé vonakodva. Kezdtem úgy érezni, hogy kissé fájdalmas témára tapintottam.

– Csak azért kérdezem, mert… ahogy azt te is tudod, anyám tanító volt, és annak idején gyakran igencsak feldühítették azok a tanárok, akik arra kényszerítették a diákjaikat, hogy a gyengébb kezükkel írjanak – magyaráztam. – Anyám úgy tartja, hogy Isten nem vét hibát, amikor megalkot egy gyermeket.

Ekkor egy pillanatnyi csend állt be közöttünk, amitől csak még jobban felerősödött a madarak csicsergése és a túrabotjaink kopogása a kövön. Walesi vezetőnk kitartóan haladt, és jó néhány lépéssel előttünk járt.

– Apám úgy vélte, hogy meg kell erőltetnem magam – vallotta be Simon –, hogy megerősítsem a jobb kezemet. Azt vallotta, hogy ez… ez illik egy úriemberhez.

Felháborodásomat visszafojtva tovább hallgattam. Simon pedig folytatta.

– Mindkét kezemmel tudok írni, de a ballal természetesebben megy.

– És mi történt a hüvelykujjaddal?

Ezt már rég meg akartam kérdezni, és most végre megtettem.

Simon olyan pillantást vetett rám, amit nem egészen tudtam hova tenni.

– Szeretném azt mondani, hogy valami hősies összecsapásban veszítettem el, de az nem lenne igaz. Így születtem. Kíváncsi vagyok, Emily néném mit mondana erre – tette hozzá gyengéden.

Ebben a pillanatban vezetőnk letért a kitaposott ösvényről, és felfelé kaptatott a járatlan emelkedőn, a hegycsúcs irányába.

Anyámra gondoltam, aki bizonyára tudott volna valami nagyon odaillőt mondani Simonnak. Én azonban híján voltam bármiféle válasznak, ezért inkább csendben maradtam. Érzékeny témát érintettem, és nem akartam ezt tovább feszegetni.

Oda kellett kissé figyelnem, hogy hová lépek. Apám bokája jutott eszembe, és hálás voltam, amiért Simon átvette a helyét.

– Simon – szólaltam meg.

– Igen?

– Köszönöm, hogy eljöttél. Tudod… igazán hálás vagyok a barátságodért.

Kissé furcsán hangzott, amit mondtam, de úgy éreztem, hogy ezt nem hagyhattam szó nélkül. Bizonyára nehezére esett neki ellenszegülni az anyjának, miután oly sok éven át az volt a küldetése, hogy a kedvében járjon. Arra a kis szobára gondoltam, amit Simon olyan gondosan készenlétben tartott az anyja számára, hátha valamikor megint olyan jó állapotban lesz, hogy folytassa korábbi elfoglaltságait.

– Feltételezem, neked nem jelent nehézséget barátságot kötni – mondta mosolygósan.

– Nos, ezt azért nem mondanám. Gwendolyn előtt… nem voltak közeli barátaim a családtagjaimon kívül.

Félve felnéztem rá. Simon lelassított, és egy pillanatra találkozott a tekintetünk.

– Vagyis te és Gwen vagytok az első két barátom – vallottam be.

Simon megtorpant egy pillanatra, de csak annyi ideig, míg meghajolt.

– Megtiszteltetés a második barátodnak lenni – mondta, azzal újból felvette korábbi tempóját. – Edith, feltehetek neked egy olyan kérdést, ami talán illetlenségnek számít?

Éreztem, ahogy a pulzusom kissé felgyorsul. Egy fiatalembernek engedélyt adni arra, hogy illetlen kérdést tegyen fel, mindig veszélyes dolog. Ha az ember engedélyt ad rá, utána már nem emelhet panaszt, ha megtörténik. Emlékeztettem magam, hogy most mégiscsak Simonról van szó. Ő lenne az utolsó ember, aki visszaélne ezzel a szabadsággal. Egyébként is, én már számtalan illetlen kérdést tettem fel neki, ráadásul még dél sincs!

– Természetesen.

– Miért publikálsz álnév alatt?

Felnevettem.

– Simon, ha te ezt nevezed illetlen kérdésnek…

Értetlenül nézett rám.

– Ó! Miért, mit gondoltál, mit fogok kérdezni?

– Ne is törődj vele! Azért írok más név alatt, mert általában nem tartják csodálatra méltónak, ha egy lelkész hajadon lánya olyan témákban mozog otthonosan, mint a bigámia, a hamisítás és a csalás. Egyszerűbben fogalmazva, apám híveinek nem tetszene. Feltételezem, nem mindannyian háborodnának fel ezen, de ahhoz épp elegen, hogy megnehezítsék az életünket.

– Mégis mit gondolnak, mivel kéne foglalkoznod?

– Ó! Amennyiben egészséges vagyok, jótékonysági munkát kéne végeznem. Egészen addig, míg tönkre nem teszem az egészségemet. Akkor pedig hímzéssel foglalatoskodhatnék. Legalábbis addig, amíg ismét meg nem erősödöm, hogy aztán betegeket látogathassak. Aztán kezdődhet minden elölről, akár egy mókuskerék.

Simon felhorkant.

– Elnézést, ez nagyon embergyűlölő volt tőlem – ismertem el. – Anyám persze mindezt kiválóan végzi. A betegek valóban akarják, hogy meglátogassa őket. Gondolom, a saját nevem alatt is kiadhatnám a munkámat, amennyiben megfelelő témájú könyveket írnék.

– És az mi lenne?

– Olyan lányokról szóló könyvek, akik a betegeket látogatják. Vagy olyan betegekről, akik hímzéssel foglalatoskodnak.

Erre mindketten felnevettünk. Társalgásunkat félbe kellett szakítanunk, mert megközelítettük az első hegy csúcsát, és amellett, hogy a terep igen meredekké vált, a talajt, amin felkapaszkodtunk, itt már kövek borították. Vezetőnk pár pillanattal korábban eltűnt a szemünk elől a hegy csúcsán.

Kezemet Simon karján tartottam, hogy megőrizzem az egyensúlyomat a csúcsig vezető utolsó emelkedőn. Mivel Simon jóval magasabb volt nálam, ő ért fel először, és éreztem rajta, hogy a meglepetéstől megfeszült. Ahogy követtem őt, megkönnyebbülten nyugtáztam, hogy a hegytető széles és viszonylag lapos. Simon tekintetét követve felfedeztem, hogy a vezetőnk már nem volt egyedül. Egy másik, hozzá hasonló kinézetű helyi emberrel beszélgetett. Walesiül beszéltek, és a nyelvük dallama egy sziklákon átfutó, napsütötte folyó benyomását keltette bennem.

A második férfi hátranézett a válla fölött, miközben beszélt. Úgy tűnt, hogy ő egy másik ösvényen jutott ide. Gyönyörű látvány tárult elénk, égbe törő hegycsúcsok sora és hirtelen mélyülő völgyek, valamint egy hegyszoros, amin egy halovány út futott végig, valahol messze alattunk. Ebbe az irányba intett a férfi, miközben a honfitársához beszélt.

Most rajtam volt a sor, hogy megdermedjek a meglepetéstől, amikor egy madárszárnyas kalapot láttam felbukkanni, amint az felfelé haladt a másik ösvényen. A kalapot egy hullámokban leomló, aranyszínű hajkoronára tűzték. Hirtelen pontosan tudtam, hogy milyen arc fog párosulni a kalaphoz.

A papagájos hölgy volt az.

HARMADIK FEJEZET

Egy pillanatra minden másról megfeledkezve csodáltam a hölgy gyönyörű, túrázáshoz viselt ruháját, amint a szemem elé tárult. Babakék ruháját egy praktikusabb, de ugyanolyan jól szabott galambszürkére cserélte.

Első pillantásra a hölgyet olyannak ítéltem, aki jobban szeret bent tartózkodni, de ekkor már láttam, hogy ez tévedés volt részemről. Arca enyhén kipirult, de nem tűnt úgy, hogy nagyon meg kellett volna erőltetnie magát, haja pedig igazán civilizáltan viselkedett a hegymászás megpróbáltatásai közepette.

Olyan haja volt, ami tagadhatatlanul irigységet váltott ki belőlem. A közelmúltban némiképp ugyan sikerült megbékélnem a hajammal, ami azonban még mindig ragaszkodott saját szokásaihoz, az én rá vonatkozó elképzeléseimet pedig jelentéktelennek ítélte. Ennek a lánynak a haja engedelmes volt. Feltételeztem, hogy sok minden más is meghunyászkodott a környezetében.

Ezt szem előtt tartva a mellettem álló Simonra pillantottam. Korábban mondtam az édesanyjának, hogy esélyt kell adni Simonnak arra, hogy más nőkkel hasonlíthasson össze engem, hogy ne horgonyozzon le mellettem, ahogy az ápolónő a Kalózkalandban, azonban az ilyen erős verseny aligha igazságos: ilyen szépségekkel az ember nem találkozik mindennap! Ezt azért később majd megemlítem kísérőmnek.

Simonnak azonban nem esett le az álla, és nyomát sem láttam rajta olyan csodálatnak, mint amire számítottam. Helyette inkább egy kicsit elégedetlennek tűnt.

A papagájos lány sem tűnt különösebben elragadtatottnak, hogy láthat minket. Állát felszegve lépett hátra, hogy megcsodálhassa a kilátást. Szánalmas külsejű kísérője követte, aki még csak most küzdötte fel magát a csúcsra, és – megdöbbentő módon – magával cipelte azt a nevetséges madárkalitkát is. Simon azonnal odasietett hozzá, hogy megszabadítsa az asszonyt bunyani terhétől[5]. Megbotránkozva meredtem a lányra, amiért arra kényszerítette ezt a szegény asszonyt, hogy cipelje az ostoba házikedvencét.

A lány rám pillantott, majd újból a kilátást nézte, mintha nem érdemelnék egy pillantásnál többet. Ami minden bizonnyal igaz is volt. Én nem úgy választottam ki a túrázóöltözékemet, hogy mások csodálatának tárgya legyek. Abban viszont kételkedtem, hogy új útitársunk valaha is másképp öltözött volna.

Mostanra Simon magához vette a madárkalitkát, amiből halk, csicsergő hang szűrődött ki.

A lány végigmérte Simont, majd elmosolyodott (te jóságos ég, az ott egy gödröcske lenne az arcán?).

– Nagyon szépen köszönöm! Tudja, kissé gyengék a bokáim, ezért szegény nagynéném volt kénytelen cipelni a kalitkát, mert aggódott értem.

Az a szegény nagynéni egyik kezét szegényes mellére téve csak úgy zihált. Felajánlottam neki a karomat, hogy azon támaszkodjon meg, amit hálásan el is fogadott.

– Mégis miért vinne bárki magával egy háziállatot, ha hegyet mászni indul? – motyogtam, mert nem bírtam magamban tartani.

A lány egyenesen rám nézett. A szeme kék volt (hát persze hogy kék).

– Feltételezem, ön inkább hagyná a különleges sárkányát egy fogadóban, nem igaz?

– Az én… micsodámat? Hogy mondta? – dadogtam ostobán.

– Nyilvánvaló, hogy mindketten ugyanabból az okból vagyunk itt. Azt hiszem, jobb lesz, ha magam mutatkozom be, mivel senki sincs itt, aki ezt illendően megtehetné. Meredith Falconer vagyok, a derbyshire-i Falconer családból.

Úgy mondta ezt, mintha valami jelentőségteljes dolgot tett volna közzé, én azonban mentális és szociális képességeimet tekintve egy jó nagy lépéssel mögötte jártam, és igyekeztem őt utolérni. Simon ámulattal nézett bele a karjában tartott kalitkába.

– Mégis honnan tudja, hogy mi… – kezdtem, amikor ismét képes voltam megszólalni.

– Onnan, hogy önnek sárkányszaga van – felelte a lány.

Egyszerre éreztem magam megbántva és lenyűgözve. Bizonyára mindkét érzés tükröződhetett az ábrázatomon, mert a lány megrázta a fejét.

– Nem én érzem… hanem ő – intett fejével a kalitka felé.

Való igaz, hogy amint Simon kezébe vette a kalitkát, a benne levő lény hangokat kezdett kiadni.

– Méghozzá különös sárkányszaga van – tette hozzá, miközben tekintete ide-oda cikázott Simon és köztem. Egyértelmű utalás volt ez arra, hogy magunk is bemutatkozzunk. Kinyújtottam a kezem.

– Edith Worms vagyok a Wormwood-apátságból.

A lány röviden kezet fogott velem.

– És ki az ön szokatlanul magas kísérője? – kérdezte kissé fanyarul, Simonra utalva. Ezzel az abszurd feltételezéssel nem is törődtem, hiszen nem volt szükségem kísérőre ahhoz, hogy járjak egyet a hegyekben.

– Ő itt az unokatestvérem, Simon Drake, a Drake-birtokról.

– Miért nem hallottam még soha ezekről a helyekről? – kérdezte a lány, meglehetősen udvariatlanul. Talán azt gondolta, hogy a jó modor csak az olyan embereknek való, akik nem úgy néznek ki, mint Szép Heléna. Meglehet, hogy maga Szép Heléna is így vélekedett.

Ezúttal Simon szólalt meg.

– Yorkshire-ből jöttünk.

Erre a lány szeme kikerekedett.

– Önök Yorkshire-ből valók? Csak nem Ormdale-ből? – Úgy ejtette ki ezt a szót, ahogy én Atlantisszal tettem volna.

Simonnal bólintottunk. Nem tudom, hogy erre mit mondott volna, mert a vezetőink ekkor hirtelen elvonták a figyelmünket.

– Jöjjenek! – mondta az első férfi, mire elindultunk utána a fennsíkon keresztül. A másik vezető várt, és beállt a csoport végére. Gyanakvás hasított belém, és azon tűnődtem, hogy talán ezzel meg akarják akadályozni, hogy bármelyikünk is elhagyhassa a csoportot. Hamarosan azonban rájöttem, hogy csak azért maradt hátra, hogy elkapjon bennünket, ha esetleg elesnénk.

– A nagynénjét még nem mutatta be – szólaltam meg.

– Ő Lavinia nénikém – mondta röviden, és hanyagul az asszony felé intett.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, asszonyom! – mondtam, miközben felé fordultam. Az asszony kifulladva biccentett.

Úgy egyórányit gyalogolhattunk. Lejtős szakaszokon ereszkedtünk le, hogy aztán újabb emelkedőkön kapaszkodhassunk fel. Más körülmények között ez egy káprázatos módja lett volna egy nyári reggel eltöltésének. Az ég ragyogóan kéklett. A szirtfokok és hegygerincek élesen rajzolódtak ki az ég kékjének előterében, és alkalmanként zöldellő völgyeket és üvegszerű tengerszemeket pillantottunk meg. Elámulva néztünk fel a Snowdon csúcsára. A csúcsra kígyózó apró turistavasút innen pont olyannak tűnt, mint az öcsém egyik játékvonata.

Ahogy azonban haladtunk utunkon, én egyre bosszúsabb lettem. Annak a ténynek, hogy kalandunkban most már mások is osztoztak, fel kellett volna hogy lelkesítenie, hiszen most először találkoztam egy olyan rejtélyes csoport képviselőivel, akiket már nagyon régóta szerettem volna megismerni: a legendás sárkányőrzőkkel. Most azonban, hogy megismerkedtünk, már nem voltam biztos abban, hogy kedvelem is őket.

Így, egy csoport tagjaként, már nem tudtam könnyen Simon tudtára hozni e kellemetlen érzésemet, emellett Falconer kisasszony kis kedvencének cipelése is Simonra maradt. Vajon miféle sárkány rejtőzhet abban az alig áttetsző kalitkában, tűnődtem. A mérete körülbelül megegyezhet Francisével, de aligha olyan egzotikus származású, mint az én sárkányom. Fogalmam sem volt arról, hogy nézhet ki egy őshonos derbyshire-i sárkány. Madárszerű hangot hallatott, ami a mi sárkánykígyónk hangjának egy vékonyabb változatának hallatszott.

Alig telt el egy nap, hogy utoljára láttam Francist, de máris hiányzott a pikkelyei susogása az ölemben, és az, ahogyan megbökte a nyakamat, ha akart valamit. Talán Falconer kisasszony is épp úgy ragaszkodott a sárkányához, ahogyan én az enyémhez.

Végül bátorkodtam felvetni azt az ötletet, hogy most, hogy magunk mögött hagytuk a külvilág városait és lakóit, talán kiengedhetné kis kedvencét, hogy velünk együtt élvezhesse a szabad levegőt.

– Milyen elbűvölő ötlet! – mondta, de a hanghordozásával épp szavai ellenkezőjét sugallta. Simon érdeklődő pillantást vetett a kezében tartott ketrecre. Falconer kisasszony végigfuttatta rajta a pillantását. – Amennyiben Mr. Drake szeretné kockára tenni még egy ujjpercét, akkor engedélyezem, hogy megkísérelje szabadon engedni az állatot.

Simon elpirult. Úgy tűnt, hogy a hölgy szeme éppen olyan éles, mint amilyen szúrós a nyelve. Nekem sokkal több időt kellett Simon társaságában eltöltenem ahhoz, hogy feltűnjön hiányos hüvelykujja, és egészen a mai napig nem mertem szóba hozni azt.

Túránk következő szakaszának nehézsége elterelte figyelmünket, és megmenekültünk a további kellemetlen csevegéstől. Szinte négykézláb kellett felkaptatnunk egy hosszú, meredek emelkedőn, amit ördögi módon kőtörmelék borított. Simon hamar elérte a csúcsot, ahol aztán letette a kalitkát, majd visszatért, hogy segítsen nekünk is feljutni. Jeleztem neki, hogy talán Lavinia asszonynak kellene segítséget nyújtania, majd térdig felhúztam a szoknyámat, hogy könnyebben meg tudjak birkózni az emelkedővel.

Otthon egy órát töltöttem azzal, hogy kapcsokat varrjak a túrázáshoz szánt ruhám belsejébe, hogy úgy hajthassam fel a szoknyámat, hogy az takaros is legyen, mely öltözékhez az ihletet egy cikk adta, amit még régebben olvastam a Hegymászó Hölgyekben. A szoknyám alatt az öcsém egy térdnadrágját viseltem. Meglehetősen büszke voltam a találékonyságomra, amíg fel nem pillantottam, és meg nem láttam, hogy Falconer kisasszony ruhája épp ugyanezen az elven alapult, azzal a különbséggel, hogy az ő térdnadrágja passzolt öltözéke többi részéhez. Micsoda meglepetés!

Nem sokkal ezután azt kívántam, bárcsak Falconer kisasszony megosztotta volna előrelátó gondolatát szegény nénikéjével is, mivel az asszonynak mind Simon, mind az én segítségemre szüksége volt ahhoz, hogy biztonságban feljusson a hegytetőre. Miközben az asszonynak segítettünk a mászásban, végig tisztában voltam azzal, hogy ha Lavinia asszony elesik, mindkettőnket magával ránthat a kőtörmelékkel borított lejtőn. A csapatunk végére beállt vezetőnk megfontoltan figyelt bennünket. Azzal vigasztaltam magam, hogy ha megtörténne a legrosszabb, és mindhárman legurulnánk, tekebábu módjára sodornánk magunkkal ezt a haszontalan férfit.

Amikor kifulladva felértünk a csúcsra, épp vezetőink tudomására akartam hozni, hogy a jövőbeni hasonló helyzetekben elvárjuk, hogy a segítségünkre siessenek, amennyiben némi fizetségre számítanak tőlünk. Azonban, mielőtt még levegőt vehettem volna, hogy megdorgáljam őket, az előttem kibontakozó látványtól ismét elakadt a lélegzetem.

Egy különös geológiai képződmény tárult a szemünk elé. Függőlegesen és ijesztően a magasba törő sziklák sötétítették el az eget. A képződmény egy középkori erődítmény benyomását keltette, ugyanakkor ezt a természet alkotta. Áthatott a néma áhítat.

Falconer kisasszony kesztyűs kezét túrabotja faragott végén (ami egy ragadozó madár fejét ábrázolta) nyugtatta, és elégedetten nézett körül.

– Üdvözlöm önöket a Szelek Várában! – mondta nyugodt hangon.

Simonnal egymásra néztünk. Láttam rajta, hogy őt is épp olyan zavarba hozta ez a helyzet, mint engem. Lavinia asszony lerogyott egy sziklára, kétségtelenül azzal a szándékkal, hogy megköszönje a Teremtőjének, hogy megkímélte az életét.

Ekkor vezetőink valami különösen megdöbbentő dolgot tettek. Bólintottak felénk, ami számomra egyfajta nyers köszönésnek hatott, az első férfi egy pillanatra még a kalapját is megemelte irányomba, majd elindultak visszafelé azon az úton, amin idefelé jöttünk.

– Elnézést! – szóltam utánuk, illetve inkább kiáltottam. – Mit csinálnak?

– Castell y Gwynt – felelte az első férfi, és az impozáns kőtömeg felé mutatott. Ezzel nyilvánvalóan azt akarta közölni, hogy: Azt kérték tőlem, hozzam el önöket ide, és én így is tettem.

Elakadt a szavam, és csak néztem őket, ahogy leereszkednek a lejtőn. Még a fizetségüket sem várták meg. Tehetetlenül, tátott szájjal bámultam Simonra, aki megrázta a fejét, jelezvén, hogy ő is ugyanúgy össze volt zavarodva.

– Nem erre számítottak? – kérdezte Falconer kisasszony. Felé fordultam, és becsuktam a számat. A hölgy egy szikla tetejéről hűvös mosollyal nézett rám. – Ugye, nem egy igazi várra számított, vagy igen?

– Természetesen tudtam, hogy a Castell y Gwynt egy geológiai képződmény! – csattantam fel.

Nem volt ínyemre, hogy kezdtem elveszíteni az önuralmamat, de mégiscsak feljutottam egy igen nehezen megközelíthető csúcsra, és alighanem még a nénikéje életét is megmentettem, ez a nő meg csak ül, és díszíti azt a sziklát!