A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Beneath These Lies (Beneath #5), 2016

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete, 1–4., 2018–2024

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn 1–3., 2020–2021

Legenda 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Forge-trilógia 1–3., 2022

Az álarc mögött (Tetováltak 1.), 2023

A tinta mögött (Tetováltak 2.), 2023

A láncok mögött (Tetováltak 3. ), 2024

A hegek mögött (Tetováltak 4.), 2025

Copyright © Meghan March 2016

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Ernyei Beáta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-45-8

A TITKOK ELŐTT…

Nézd, de ne érintsd… Akár egy neonfelirat is hirdethetné. És ez csak még inkább felkorbácsolja a vágyam.

Lehet, hogy minden tekintetben fölöttem áll, mégis azt akarom, hogy alattam legyen.

Semmi keresnivalóm a gazdag lányok világában, ám ez nem akadályozhat meg abban, hogy belekóstoljak, milyen is ő. Mert a szabályok azért vannak, hogy megszegjük őket – különösen, ha a tét ennyire csábító.

Egy olyan világban, ahol semmi sem az, aminek látszik…, vajon mi rejtőzik a sorok mögött?

ELSŐ FEJEZET

Valentina

– Szerelmes vagyok. Ez most már hivatalos.

A vágyakozó sóhajtásra felpillantottam a számláról, amit éppen átfutottam. Letettem a tollat az itatóspapírra, és az alkalmazottamra bámultam, aki éppen a galériám bejárati üvegajtaját törölgette, hogy a francia negyedet beragyogó napsütés anélkül szűrődjön a helyiségbe, hogy elrondítanák a turisták ujjlenyomatai.

Trinity immár két éve törölgette azt az ajtót alkalmazottként, azelőtt pedig csak időnként, amikor a Big Brothers / Big Sisters program keretében bevontam őt a galéria munkájába.

– Hogy mondtad? – kérdeztem.

Trinity még csak tizennyolc éves és háromnapos volt, és meg voltam róla győződve, hogy ő sem tud többet a szerelemről, mint én magam. Harminckét évesen már lemondtam róla. Pontosabban a férfiakról mondtam le úgy általában, és mivel a nők nem érdekeltek, ezzel a szerelem ki is került a képből.

– Szerelmes vagyok. Derrickbe. Ő az igazi.

Felindult volt a hangja, reménykedő, és véleményem szerint hihetetlenül naiv. Ha egy rajzfilmfigura lenne ez a lány, csillagok tündökölnének a szeme helyén, és egy hatalmas, vörös szív dobogna a mellkasán.

Már majdnem négy hónapja járt ezzel a bizonyos Derrickkel, de még mindig alig tudtam róla valamit azon kívül, hogy „annyira más, mint a többi srác a suliban”. Nem feltétlenül jó dolog, ha valaki más, így nem csoda, hogy eléggé szkeptikusan álltam a dologhoz.

– Hát…, ez tényleg nagyon izgalmas.

Támogatni akartam a lányt. Trinitynek nem volt könnyű gyerekkora, és a legjobbat akartam neki. Mint azt a teljes ösztöndíjat, amivel bejutott a művészeti iskolába, ahová ősztől fog járni.

Felvonta a szemöldökét, és összefonta a karját a mellén.

– Fogd ezt a „pokolba a szerelemmel” és „nem kell nekem férfi” hozzáállást, és inkább tartsd meg magadnak. Nem mindenki akarja vénségére egy begyöpösödött macskás néniként végezni.

Összerezzentem a minimalista íróasztal mögött. Hoppá! Ez fájt. De hát nincs is macskám, méltatlankodtam gondolatban. De nem ez volt a lényeg.

– Egyszerűen nem találtam még olyan pasit, aki megérné a fáradságot. Ez minden.

– Talán ha hajlandó lennél szóba állni a pasikkal, találnál is valakit, aki megérdemel egy esélyt.

Trinity rám villantotta éles tekintetét, s mint mindig, ezzel a megjegyzéssel most is telibe talált.

– Rengeteg pasival beszélek.

Sötét szemöldöke egyből felszaladt.

– Sajnálattal közlöm, hogy a vevők nem számítanak, Valentina.

– Ha van farkuk, akkor szerintem igenis számítanak.

Rátapintott a lényegre – a vásárlók, akikkel kapcsolatba kerültem, a legkevésbé sem keltették fel az érdeklődésemet. A turisták csak átutazóban voltak itt, és nem akartam távkapcsolatba bonyolódni senkivel. A helyi pasik, akik betértek hozzánk és érdeklődni kezdtek irántam, hajlamosak voltak kérkedni a pénzükkel. Én örültem neki, mert ez volt az üzlet lényege, de semmi vonzót nem találtam egy olyan pasiban, aki a pénzével próbálta magára vonni a figyelmemet.

Hol van a flörtölés, ami felpezsdíti a véremet? Hol van a szellemes szópárbaj? A jelek szerint túl magasak voltak az elvárásaim. Ezért is mondtam le a férfiakról.

Trinitynek leesett az álla.

– Farkakról beszéltél. A munkahelyünkön!

Elmosolyodtam. Tizennyolc év és három nap még nem feltétlenül jelenti azt, hogy valaki felnőtt nő.

– Te pedig tizennyolc éves vagy, ahogy az elmúlt napokban már tucatszor emlékeztettél, úgyhogy merem feltételezni, hogy nem először hallod ezt a szót.

– Nem, de…

Mindenesetre jólesett a tudat, hogy még mindig megbotránkoztathatom az alkalmazottaimat azzal, hogy alkalmanként kicsúszik a számon.

– Lássuk be, nekem már több farokkal volt dolgom, mint neked, és igazán nem nyűgöz le, ami a másik végükön van.

Különösen, mivel sosem lehetett tudni, hogy a farok férfiban vagy szörnyetegben végződött – vagy a kettő kombinációjában. Ez a gondolat elvette a jókedvemet, Trinity azonban nem vette észre.

– Hát, pedig ha látnád, mi van Derrick gatyájában…

Eltakartam az arcomat, és felnyögtem.

– Kösz, de inkább passzolok. Nincs szükségem erre a látványra.

Rekedtes nevetés harsant mellettünk.

A fenébe! Kirázott a hideg, amikor belegondoltam, hogy egy vásárló fültanúja lehetett ennek a beszélgetésnek. Ám amikor elvettem a kezem az arcom elől, és megpillantottam az ajtóban álló személyt, megkönnyebbültem, közben átsuhant az agyamon a gondolat, hogy tényleg ideje lenne megjavíttatnom azt az ajtócsengőt.

Yve Santos mosolyogva belépett; káprázatos piros szandált és retró sárga ruhát viselt. Most, hogy belegondolok, már hivatalosan is Yve Titan volt a neve.

– Ha azt kell taglalni, hogy mi van a pasik gatyájában, rám mindig számíthattok.

Ellöktem magam az asztaltól, és mosolyogva felálltam.

– Képzelem. Mi szél hozott ma hozzánk?

Trinity őszinte ámulattal nézett Yve-re. A barátnőmet egyfajta példaképnek tekintette. Yve maga is nehéz körülmények közt cseperedett fel, mostanra viszont egy sikeres boltot vezetett a Francia negyedben, és hozzáment Lucas Titanhez, egy meglehetősen hírhedt üzletemberhez.

Yve elindult felém a galéria fapadlóján, és félúton találkozott velem.

– Azért jöttem, hogy meghívjalak az utólagos leánybúcsúmra. Ma este lesz. Ne haragudj, amiért csak az utolsó pillanatban szólok. Meg sem akartam tartani, de Elle valahogy rádumált. Amint ma reggel rábólintottam, öt perc alatt megszervezte az egészet. Szerintem attól fél, hogy Lucas megneszeli, és elrabol, mielőtt Elle egyáltalán rendelhetne egy felest.

Volt benne valami. Ha léteztek olyan férfiak, akik képesek lennének elrabolni a saját feleségüket, Lucas Titan állt a lista élén.

– Akkor feltétlenül menjünk el ünnepelni, amíg még megtehetjük.

Elérzékenyültem, amiért Yve ilyen mérhetetlen boldogságra talált. Ő meg én azután ismerkedtünk meg, hogy szembeszálltunk ugyanazzal a szörnyeteggel – habár Yve-nek ezerszer rosszabb volt, mert a szóban forgó szörnyeteg történetesen az exférje volt –, és mindketten emelt fővel kerültünk ki a csatából, és túléltük. Sőt, éltük világunkat. Ez csak megért egy kis ünneplést.

– Helyes! Úgy örülök, hogy eljössz. Igazán mindketten kiérdemeltünk egy korhely estét.

Yve gyors ölelésbe zárt, és csókot nyomott az arcomra.

– Ma este nyolc körül érted megyünk a lakásodra.

– Tökéletes. Viszlát akkor!

Amint Yve kitette a lábát a galériából, Trinity odafordult hozzám, az arcán széles mosollyal.

– Leánybúcsú? Akkor itt a remek alkalom, hogy fogj magadnak egy pasit.

MÁSODIK FEJEZET

Valentina

– Kérünk még felest! – kiáltotta Elle, ahogy a magasba tartott kezét forgatta a levegőben.

Az asztalon mintha megkétszereződött volna a poharak száma, de azt sem tudtam, hogy valóban több lett belőlük, vagy csak kettős látásom van. Megdörzsöltem az arcomat, és a poharakra meredtem.

A kettős látás miatt soha nem szoktam aggódni. Mindig legfeljebb csak spicces voltam, többet nem engedélyeztem magamnak, mert ragaszkodom ahhoz, hogy kontroll alatt tartsam, ami velem történik.

Ám ez az este más volt. Nem láttam tisztán, és a lábaim is folyton összegabalyodtak, amikor legutóbb elbotorkáltam a mosdóba Yve-vel és Elle-lel, plusz egy barátnőjükkel. Elle csak „lánybandának” hívott minket. Eddig soha nem volt részem ilyesmiben, mindenesetre tetszett.

– Örülök, hogy jól szórakozol, Val – szólt oda nekem Elle, amikor odahozta a legújabb kör mérget.

– Lehetünk lánybanda, de csak akkor, ha nem hívsz Valnek – szögeztem le, és elvettem egy felest.

– Felőlem.

Fogta a felest és koccintottunk, majd felhajtottuk. Miután mindketten lecsaptuk a poharat az asztalra, még hozzátette:

– Azért annak is örülök, hogy ma otthon hagytad a jó illemet. Találnunk kell neked egy pasit, aki végleg kisegít téged ebből a jókislány-szerepből, amiben megrekedtél.

Erre Yve is felkapta a fejét.

– Mit hallok? Valentinának pasi kell?

– Szüksége van a saját csúnya, nagy alfájára, hogy megtudja, milyen jó itt, a másik oldalon.

Összevontam a szemöldökömet, és elgondolkodtam.

– Nem vagyok benne biztos, hogy elbírnék egy csúnya, nagy alfával. Legfeljebb egy bétával. Egy olyan aranyos kis pasival, aki szereti a borkóstolókat és a Masterpiece Theatre-sorozatot.

Mindig is úgy gondoltam, hogy ha ne adj’ isten randiznék, akkor ilyen pasit választanék magamnak. Olyat, aki biztonságos. Aki nem fenyegető.

Yve és Elle arcára kiült az undor.

– Vonszold már ide a valagadat, Van! Kellenél! – bődült el Elle.

Kellene?

Vanessa, a gyönyörű szőke lány odajött hozzánk, majd felkapott még egy felest az asztalról.

– De most már tényleg abba kéne hagynom az ivást.

Felhajtotta.

– Con viszont szereti, ha egy kicsit becsiccsentek. Olyankor hagyja, hogy megmásszam, mint Jane Tarzan dorongját. És az még csak a kezdet.

Enyhén szólva lesokkolt, hogy ilyen dumát hallottam attól a nőtől, aki YSL és Judith Leiber cuccokat hordott.

Még Elle is meghökkent.

– Na látod, ilyen a jó alfa. Mondd el neki, Van.

Vanessa leült, és megpaskolta maga mellett az ülést, hogy Yve odaüljön. Yve lehuppant mellé.

– Akkor kimondom nyíltan. Feministák ide vagy oda, van valami pokoli ellenállhatatlan egy olyan pasiban, aki nem fél a vállára kapni és felhurcolni a hálószobájába.

Yve és Elle egyetértően bólogattak.

– A fenébe is, ez tényleg ellenállhatatlanul hangzik.

El sem tudtam hinni, hogy egyetértek vele. Biztos a feles beszélt belőlem.

Ismét Elle szólalt fel.

– Mert az is. Mondom én, ilyen a jó alfa.

– Na, és hol kell keresni az ilyen férfit? – kérdeztem. – Nem mintha tudnék bánni velük.

Vanessa csak legyintett.

– Te csak keress egyet, mi majd megtanítjuk neked az összes trükköt.

Amikor valami eltakarta a bár neonfényeit, pislogva néztem fel, leküzdöttem a késztetést, hogy hátrahőköljek. Már erősebb voltam, mint akkor. Az már több mint tíz éve történt. Rendbe jöttem. Barátokkal voltam. És éppen ezért engedtem el magam ma este. Mert már igazán elérkezett az ideje, hogy elengedjem magam. Yve is így tett, és ez felbátorított, hogy végre magam mögött hagyjam a múltat.

Már vége volt. Ő meghalt, én éltem. Legfőbb ideje volt, hogy újra élni kezdjek.

– Szivi, neked már nem kell több feles. A fenébe is, szerintem egyikőtöknek sem kell több pia.

A férfi mély hangon beszélt, és beletelt egy percbe, mire felismertem benne Elle pasiját. Persze az is segített, hogy a barátnőm felpattant az asztaltól, rávetette magát a pasira, majd megmászta, mint majom a banánfát. Láttam rajta ezt az alfa-izét, ahogy a karjába kapta a barátnőmet, és belemarkolt a seggébe.

– Nem kéne itt lenned – közölte Yve kásás duruzsolással Lucas Titannel.

– Mégis itt vagyok. Vár a fuvarotok, lányok.

Kíváncsi voltam, vajon Yve erre azt mondja-e, hogy még nem akar menni. Újra pislogtam, és a felesek száma a felére csökkent, majd a következő pislogással ismét megkettőződött. Igen, határozottan ideje volt hazamennem.

Yve felállt, és a kezét nyújtotta.

– Akkor vigyél haza. – Rám pillantott. – De előbb Valentinát.

Lucas felém fordult és bólintott.

– Nagyon szívesen.

Feltápászkodtam, meginogtam a tűsarkúmban, és megint csak elcsodálkoztam, hogy ennyit vedeltem, és közben ilyen jól szórakoztam. Őrületes tud lenni egy lánybanda.

Belekapaszkodtam a szék háttámlájába, hogy megtartsam magam, de rosszul mérhettem fel a távolságot. Elvesztettem az egyensúlyomat, a jobb kezem a levegőt markolászta, mielőtt egy kemény testnek ütközött. Egy kar fonódott a derekam köré, és visszatartott az eséstől. Ha nincs a bódulat és a megkönnyebbülés, hogy nem seggeltem le a bárban, rögtön elhúzódtam volna.

– Nyugi.

A hang ugyanolyan mély volt, mint Elle barátjáé, viszont ismerősen csengett.

A döbbenet áthasított a bódulaton, és amikor elfordítottam a fejem, Hennessy nyomozót láttam magam előtt. Pontosabban két Hennessy nyomozót.

– Ittál egy kicsit, mi? – kérdezte.

– Talán – feleltem gyanakodva. – Le akarsz tartóztatni érte?

Fogalmam sincs, honnan jöttek ezek a szavak. Csak azt tudtam, hogy Hennessy nyomozó közelsége olyan emlékeket hozott felszínre, amiktől történetesen szabadulni akartam, méghozzá a ma estétől kezdve.

– Miért, csináltál valamit, amiért le kellene tartóztatnom téged?

Megráztam a fejem, nagyon igyekeztem kiverni a fejemből az emlékeket.

– Nem. De haza kell mennem.

Néztem, ahogy Lord kivezeti Elle-t a bárból, a fivére, Con pedig a karjába kapja Vanessát. A gyönyörű szőkeség már nem bírt egyenesen járni. A nagydarab, tetovált viking harsány nevetéséből ítélve úgy tűnt, nem bánja. Na tessék, egy újabb alfa.

Én is ezt akarom. Nem az én színem volt a sárga, ennek ellenére mégis elöntött az irigység.

– Mehetünk, Valentina? – kérdezte Lucas Titan, és Hennessyről rám nézett.

– Szívesen elviszem, úgyis útba esik nekem hazafelé. Nem probléma – szólt közbe Hennessy.

– Nem bánod, csajszi? Mert ha igen, szívesen elviszünk – tette hozzá Yve.

Mi van? Zúgott a fejem ettől a pörgős párbeszédtől, alig tudtam követni. Csak ágyba akartam zuhanni. De előbb el kellett jutnom odáig taccsolás nélkül. A derék nyomozóval legalább biztonságban lennék. Ő segített rács mögé dugni azt a szörnyeteget, ezért benne jobban megbíztam, mint a legtöbb emberben.

– Minden oké, jól vagyok. Felőlem mehetünk – feleltem, majd tettem egy lépést, és kis híján megint elvesztettem az egyensúlyomat.

El ne felejtsem: ha valaha is megint piálni jövök ezzel a lánybandával, lapos talpú cipőt kell húznom.

Hennessy megtartott, én pedig intettem Yve-nek, ahogy elindultunk együtt az ajtó felé. Ő csókot dobott nekem, Lucas pedig belemarkolt a fenekébe.

Én is ezt akarom, gondoltam ismét, ahogy követtük őket az utcára. Ezt a könnyed együttlétet egy olyan pasival, aki ízig-vérig férfi. Azzal a típussal, aki vigyáz a barátnőjére, és gondoskodik arról, hogy ő és a barátai biztonságban hazaérjenek.

Elég ebből, Valentina! Erőt vettem magamon, és visszatértem a jelenbe.

Hennessy rám emelte ragyogó, zöld szemét, és önkéntelenül eltűnődtem, vajon mit láthat.

– Akkor most egy rendőrautó hátsó ülésén kell utaznom? – kérdeztem, hátha ezzel sikerül megszakítanom ezt az átható pillantást.

Ma este nem voltam elég jó állapotban ahhoz, hogy ilyen közelről kielemezzenek.

– Nem járok rendőrautóval. De ha azzal járnék, akkor sem a hátsó ülésre ültetnélek.

Befordultunk a sarkon, Hennessy a hátamon tartotta a karját, hogy megtartson, ahogy mellette botladoztam a Francia negyed egyenetlen járdáján. Mindig is védelmező típus volt.

A járásra koncentráltam, mígnem lassítottunk, és meghallottam a kulcsok csörgését. Néhány méterre előttem felvillantak egy terepjáró lámpái. Hennessy odavezetett az utasüléshez, kinyitotta nekem az ajtót, és felsegített az ülésre.

– Megvagyok – mondtam, és vakon tapogatóztam a biztonsági övért.

Hátrébb húzódott, és megvárta, amíg becsatolom, mielőtt becsukta az ajtót.

Én pedig elájultam, mielőtt elindította volna a kocsit.

HARMADIK FEJEZET

Valentina

– Jóságos isten, minek ittam ennyit?

Recsegő hangom betöltötte a szobát, a fejem a puha párnára zuhant.

– Soha, de soha többé nem csinálok ilyet – fogadkoztam fájdalmas nyöszörgéssel.

A fősuli utolsó évének hamvazószerdája óta nem éreztem ilyen pocsékul magam. Elmentünk egy menő buliba, ahol gátlástalanul vedeltünk, mert az volt az utolsó Mardi Gras, mielőtt kiléptünk a felnőttvilágba, a pia pedig ingyen volt, valaki szüleinek barátai jóvoltából.

Az előző este azért nem volt ennyire vad, de már évek óta nem ittam ennyit, és elszoktam tőle. Ködösek voltak az emlékeim, noha a leglényegesebb dolgok megragadtak a fejemben. Köztük…

Hennessy nyomozó, ahogy felajánlja, hogy hazavisz.

Hennessy nyomozó, ahogy bevisz a házamba.

Hennessy nyomozó…, ahogy átnyújt egy nedves törölközőt, hogy letöröljem az arcomat hányás után.

Csodálatos, Valentina! Ez egyszerűen csodálatos.

Újra felnyögtem, és a párnámba fúrtam az arcomat. Vajon belefulladhatok a szégyenbe?

Miért éreztem úgy, hogy mindig van valaki, aki folyamatosan a legrosszabb állapotban lát engem? A középsuliban olyan rendes és illedelmes voltam, ahogy csak el lehet várni egy katolikus előkészítő iskolás lánytól, amíg meg nem pillantottam az úszócsapat kapitányát, Kirk Ryant. Nem azért estem le a lépcsőn, mert izgatott voltam. Hanem azért, mert meredtem bámultam őt, és nem vettem észre azt a papírt, amit elejthetett valaki a lépcső tetején, így aztán el is csúsztam rajta.

Aztán ott volt az a hatalmas tócsa, amit a rossz szigetelés okozott a nagy zivatarban, és a gondnok még nem takarította fel. Benne legalább volt annyi jó érzés, hogy nem nevetett ki, amikor pofára estem a padlón. És az a büfés incidens a tálcával? Billy Butcher nekem jött, mire a spagettim a fehér blúzomon és a kardigánomon landolt.

Ám a szerencsétlen balesetek okaitól függetlenül Kirk Ryan mindig a legrosszabb formámban látott engem. Így történhetett, hogy amikor mégis elhívott a végzős bálra, udvariasan visszautasítottam, a tanulásra hivatkozva. Senki sem szereti, ha sebezhetőnek látják, főleg olyasvalaki, akit inkább le akar nyűgözni.

Vajon le akartam nyűgözni Hennessy nyomozót? Úgy döntöttem, ezen majd egy másik pillanatban rágódom, mert most sürgősen be kellett állnom a zuhany alá, hogy újra emberi lénynek érezzem magam, és elindulhassak dolgozni. Nem akartam megvárakoztatni Trinityt az utcán, ahogy akkor, amikor egyszer elaludtam.

Negyven perc múlva cipőt húztam, és kirohantam az ajtón. Három percem volt, hogy odaérjek a munkahelyemre, ami azt jelentette, hogy késésben voltam, és ő tényleg az utcán fog várni.

Csakhogy, mire odaértem, nem volt ott.

Kinyitottam az ajtót, és kikapcsoltam a riasztót, mielőtt besurrantam, és az íróasztalomhoz mentem, hogy betegyem a táskámat az egyik fiókba. Trinity soha nem késett. Soha.

Igaz, én sem, úgyhogy lehet, hogy neki is csupán nehezen indult a reggel. De amikor még délben sem jelentkezett, megszólalt a fejemben a vészriasztó.

Trinityre nem volt jellemző, hogy még csak nem is telefonál, ha nem jön be. Soha. Amióta két éve munkába állt nálam, összesen kétszer jelentett beteget, egy harmadik alkalommal pedig szabadságra volt szüksége, hogy fel tudjon készülni egy vizsgára. Az a lány ugyanolyan megbízható volt, mint bármelyik felnőtt alkalmazottam.

Legalább tucatszor hívtam már a mobilján, mielőtt három óra körül felhívtam a nagymamáját, akitől megtudtam, hogy Trinity nem ment haza tegnap este, és ő sem hallott felőle egész nap. Megköszöntem a nagymamájának az információt, és azonnal nekiláttam felhívni a kórházakat. Az az asszony hozzá volt szokva, hogy Trinity mindig a maga útját járta, néha valamelyik fiújánál töltötte az éjszakát, és a nagymama azon túl, hogy megóvta őt az állami gondozástól, nem sokat tett érte pótszülőként. Annyi mindent látott már, nem osztozott a félelmeimben.

Minden lehetőség átfutott az agyamon, ahogy egész nap vásárlókkal beszélgettem és a műalkotásokat árultam. Amikor végre öt óra lett, és még mindig egyedül zártam be a galériát, pánikba estem. Itt valami nagyon nem stimmelt. Éreztem a csontjaimban.

Trinity már hetekkel ezelőtt leérettségizett, így az iskolát hiába hívtam volna. A kórházakon már túl voltam, a barátaival vagy az aktuális fiújával nem tudtam kapcsolatba lépni, és miután másodszor is felhívtam a nagymamáját, ugyanarra a következtetésre jutottam, mint először: Trinity eltűnt.

Így már csak egy lehetőségem maradt…, a rendőrséghez kellett fordulnom.

Túlreagáltam volna? Elképzelhető. De ha Trinityről volt szó, nem mertem kockáztatni. Nálam ugyan senki sem tudhatta jobban, miféle szörnyűség történhet, amikor eltűnik egy lány, és milyen gyorsan el tud durvulni a helyzet.

* * *

– Kérem, nyugodjon meg, Noble kisasszony. Rodgers kisasszony tizennyolc éves, úgyhogy már nem kiskorú.

Frusztráltan végigszántottam a hajam az ujjaimmal, és beleakadt a gyűrűm. Éppen próbáltam kiszabadítani, amikor Hennessy nyomozó kilépett egy irodából, és megállt. Rám emelte zöld szemét, úgy méricskélt, mint mindig. Látta a gyenge pontjaimat, a hibáimat, hogy milyen sebezhető vagyok. És nyilván még élénken élt a fejében a tegnap esti előadásom emléke.

Ha csak rólam lett volna szó, rögtön megfordultam volna, hogy kisétáljak innen, mintsem szembenézzek vele, ez viszont túl fontos volt. Trinity túl fontos volt nekem. És kész voltam felhasználni a kapcsolataimat, hogy segítséget szerezzek a megkereséséhez.

A lehető legdiszkrétebben kitéptem a kezem a hajamból, mielőtt kihúztam magam, Hennessy nyomozó pedig már elindult felém.

Hogy lehetséges, hogy még mindig nem tudtam a keresztnevét? Ez is azt bizonyította, hogy milyen keveset tudok erről a pasasról. Magasabb volt az én százhatvankét centimnél, ha a háta mögé állok, eltűntem volna a széles vállak takarásában. Valahányszor megpillantottam, mindig eszembe jutott, milyen érzés volt görcsösen markolászni a kórházi ágyat borító szúrós, fehér lepedőt a törött körmeimmel és a szinte élettelen kezeimmel. Elhessegettem az emléket.

Hennessy nyomozó hosszú léptekkel pillanatokon belül odaért hozzám és a vonakodó rendőrtiszthez.

– Segíthetünk valamiben, Noble kisasszony?

A rendőrtiszt, akinek az egyenruháján az L. Jenkins név állt, úgy döntött, hogy válaszol helyettem.

– A hölgy egy eltűnt személyt próbál bejelenteni, de a szóban forgó illető még huszonnégy órája sem tűnt el. Azt próbálom elmagyarázni, hogy mivel a lány már tizennyolc éves, és Noble kisasszony nem a rokona, egy családtagnak kell jelentenie a lány eltűnését, és az lenne a legjobb, ha várnának még egy-két napot, hogy megbizonyosodjanak arról, hogy valóban eltűnésről van szó.

– Arról szó sem lehet – hördültem fel. – Trinity még csak négy napja töltötte be a tizennyolcat. Épp csak felnőttnek számít. A nagyanyja az egyetlen élő rokona, de ő újabban alig mozdul ki otthonról. Évek óta én vagyok a legközelebbi felnőtt Trinity életében, és egyszerűen felháborítónak tartom, hogy nem hajlandók felvenni a bejelentésemet.

Elszabadultak az indulataim, hiába próbáltam megőrizni a hidegvéremet. Ez már nevetséges volt. Trinity még alig végezte el az iskolát, nem volt független, és ha valami baj volt, mindig hozzám fordult.

– Hadd beszéljek Noble kisasszonnyal, Jenkins. Folytassa nyugodtan a munkáját – mondta Hennessy a zöldfülű rendőrnek, aki olyan makacsul ragaszkodott az ostoba szabályaihoz.

Jenkins rám mosolygott, szemmel láthatóan örült, hogy lepasszolhat valaki másnak.

Csodás. Most közvetlenül Hennessyhez kellett fordulnom segítségért, miközben azt kívántam, bárcsak hipnózis alatt arra utasítanák, hogy felejtse el az összes eddigi interakciónkat – különösen az elmúlt estét.

Hennessy bevezetett egy kisebb szobába, és becsukta az ajtót. Nem vesztegette az idejét, azonnal belekezdett a rettegett bájcsevejbe.

– Hogy érzed magad?

Lenyeltem a késztetést, hogy elmormoljak magamban egy átkot, ami gondoskodik a korábban említett amnéziáról, és nyugodt mosolyt erőltettem az arcomra.

– Jól vagyok, köszönöm. Igazán értékelem a segítséged. És elnézést kérek… Hát, mindenért.

Hennessy csak megvonta a vállát, mintha a megszégyenülésem nem is lenne olyan nagy ügy. És őszintén szólva, amennyire Trinityért aggódtam, ahhoz képest a személyes problémáim csakugyan semmiségnek számítottak.

– Be akarsz jelenteni egy eltűnt személyt? – kérdezte.

– Igen, egy alkalmazottról van szó. Ő a legfelelősségteljesebb tizennyolc éves lány, akit ismerek, és még soha nem csinált ilyet. A nagymamája szerint tegnap este nem ment haza, és azóta ő sem hallott felőle. Ma pedig nem jött be a munkahelyére, és a mobilját sem veszi fel. Ez nem vall rá. Már az összes kórházat felhívtam, és ez a fene segítőkész rendőrtiszt megerősítette, hogy fogdába sem került.

Hennessy markáns, borostás, jóképű arca érzelemmentes volt.

– Felhívtad a barátait? A barátját? Esetleg összeveszett a nagymamájával vagy valaki mással?

– A nagymamájával nem állnak olyan közel egymáshoz, és Trinity tulajdonképpen azt csinál, amit akar. Amennyire én tudom, nem szoktak veszekedni. És amióta összejött a mostani fiújával, hanyagolja a barátait.

Hennessy arckifejezése végre megváltozott. Nem is próbálta titkolni a szkepticizmusát.

– És kerested már ennél a fiúnál?

Olyan ostobának éreztem magam, ahogy megráztam a fejem.

– Nem. Fogalmam sincs, hol találom.

– Nem tudod a nevét?

Az ostoba érzés az elviselhetetlenségig fokozódott.

– Derrick. De a vezetéknevét nem tudom.

– Tudsz róla bármit? Hogy hány éves? Hol dolgozik? Kikkel lóghat együtt?

Csak ráztam a fejem, közben ostoroztam magam, amiért nem derítettem ki többet a fiúról. Már hónapok óta hallgattam, ahogy Trinity róla áradozik, de inkább csak a randikról beszélt, meg hogy milyen romantikus fiú, és biztos benne, hogy ő az igazi, de attól még elkezdi ősszel a művészeti képzést. Az biztos, hogy nem eshetett teherbe – még nem.

Minden részletet felidéztem, amire csak emlékeztem.

– Egy másik fickónak dolgozott. Egy fickónak, nem egy cégnek. Néha „D-Rock”-nak hívta Derricket, azt gondoltam, hogy ez valamiféle becenév. A fickónak, akinek a srác dolgozott, szintén furcsa neve volt. Talán Rex, vagy ilyesmi.

Behunytam a szemem egy pillanatra, és az emlékeim közt kutattam, hátha eszembe jut még valami. Miért nem jutott eszembe a neve? Miért nem hozta el Trinity soha Derricket a galériába? Azt hittem, csak azért, mert a fiút nem érdekli a művészet, és nem kérdezősködtem, mert Trinity újra meg újra elmondta, mennyire támogatja a fiú a tanulásban, mert neki erre nem volt lehetősége.

– És idősebb nála. Huszonhárom vagy huszonnégy, azt hiszem.

Kinyitottam a szemem, és láttam, hogy Hennessy tekintete elsötétül.

– Mi az?

– Nem lehet, hogy Rixnek hívták? Akinek Derrick dolgozott?

Hirtelen úgy éreztem, megütöttem a főnyereményt.

– De igen! Rix. Igen, ez az. Ismered? Segítesz megkeresni Derricket, és ha Derrick nem látta Trinityt, eltűnt személynek nyilvánítjátok, és elkezditek a keresést?

Fellángolt bennem a remény – Hennessy pedig rögtön eloltotta. Kikattintotta a golyóstoll nyomógombját és becsukta a jegyzetfüzetét. Rossz előjel.

– És azt soha nem említette a barátnőd, hogy egy bandataggal jött össze?

Pislogtam, próbáltam felfogni a szavait.

– Hogy érted?

Hennessy összefonta a karját és hátradőlt.

– Rix vezeti az egyik legnagyobb bandát a városban. D-Rockról még nem hallottam, de gyorsan utána tudok nézni, különösen, ha már volt letartóztatásban.

Megbénított a döbbenet.

– Egy banda? Egy… micsoda?!

Hennessy hátratolta a székét, és felállt.

– Hadd nézzek utána, hogy meg tudom-e erősíteni. De ebben a városban én csak egy Rixet ismerek, és hidd el, vele és az embereivel nem akarnál ujjat húzni.

Már majdnem kilépett a szobából, amikor összeszedtem magam, és felpattantam a székről. Utánasiettem a folyosón, utolértem Hennessyt, ahogy befordult a sarkon, és belépett egy íróasztalokkal és zsarukkal teli terembe. Lesokkolt a zaj; mindenki vagy beszélt valakivel, vagy kiabált.

Hennessy kihúzott egy széket egy viharvert fémasztaltól, amin egy halom mappa hevert, és pötyögni kezdett a billentyűzeten.

Még mindig Trinity fiúja járt az eszemben, és hogy mit jelenthet mindez. Nekem egyszer sem említette, hogy bandatag a srác. Biztos valami tévedésről van szó. Nyilván nem csak egy Rix volt ebben a városban. Kérdés nélkül leültem a fém és műanyag székre az asztal mellett.

– A tárgyalóteremben kellett volna maradnod, Valentina – mondta Hennessy, közben le sem vette a szemét a képernyőről.

– Hát, márpedig én nem fogok ott ülni tétlenül, amíg te kideríted, hogy a lány, akit már évek óta ismerek, valószínűleg olyasmibe keveredett, amit ő maga sem ér fel ésszel. Trinity rendes lány. Okos, szorgalmas, és imádja a művészetet, festeni akar és saját galériát nyitni. Nem az a fajta lány, aki belehabarodik egy bandatagba. Ennél azért több esze van.

Hennessy végre rám pillantott.

– Biztos vagy benne? Azt mondják, hogy nem mi választjuk meg, hogy kibe habarodunk bele.

Amikor nem válaszoltam a megjegyzésére, Hennessy visszafordult a képernyőhöz, ahol most bűnözők fotói jelentek meg. Az egyikük egy nagyon jóképű, fiatal fekete férfi volt, az ő képére kattintott rá Hennessy.

– Derrick Rockins, más néven D-Rock, tagja a New Orleans-i Down’n Out bandának, más néven NODO-nak, amit jelenleg Rix vezet.

Felkaptam a fejem, a hitetlenkedésembe félelem vegyült. Ez nem lehet igaz. Csakis valami tévedés lehet.

– Könyörgöm, mondd, hogy viccelsz.

– Sajnálom, Valentina. A barátnőd összeállt egy sráccal, aki rossz társaságba keveredett.

Egyre jobban aggódtam Trinityért.

– Annál inkább ki kell nyomozni az eltűnését, nem igaz? Úgy értem, ki tudja, mi történhetett vele. Veszélyben van. Nyilván.

Minden szóval egyre magasabb lett a hangom, képzelem, milyen lehetett az arcom, ahogy elöntött a pánik, Hennessy azonban megőrizte a hidegvérét.

– Tizennyolc éves. Meghozta a saját döntését. Hívogasd csak tovább, és ha holnapig sem hallasz felőle, szólj a nagyanyjának, hogy jelentse nálunk az eltűnését. A felnőttek esetében jobb, ha egy közeli családtag tesz bejelentést.

– Na de…

Hennessy felállt, belém fojtotta a szót.

– Szinte biztos, hogy csak meghúzódott valahol a barátjával, és holnap nagy valószínűséggel előkerül. Ha mégsem, majd akkor kezdhetünk aggódni.

Felpattantam a székről, összefontam a karjaimat, és végigmértem Hennessyt.

– Te nem ismered Trinityt. Ez egyáltalán nem vall rá. És esküszöm az élő istenre, ha történik vele valami, ez az egész rendőrőrs keservesen megemlegeti, hogy nem voltatok hajlandóak komolyan venni.

Hennessy lesütötte a szemét, mint aki vívódik, hogy mit feleljen a fenyegetésemre. Kihasználtam, hogy nem figyelt, és gyorsan a képernyőre lestem, ahová ki voltak írva Derrick Rockins adatai, a címét is beleértve. Ha a rendőrség nem vesz komolyan, akkor majd én magam járok utána.

Nem vártam meg, hogy válaszoljon, sarkon fordultam, és otthagytam Hennessyt. Amikor megérintette a könyökömet a lapátkezével, hogy megállítson, eltökélten belenéztem a ragyogó, zöld szempárba.

– Ne csinálj semmi hülyeséget, Valentina! Ez nem olyasmi, amibe bele akarnál keveredni. Szólj a nagyanyjának, hogy hívjon fel holnap, és majd együtt kitaláljuk, mit tegyünk.

Azt reméltem, hogy elég kifejezéstelen az arcom, mert eszem ágában sem volt hallgatni rá. Leráztam magamról Hennessy karját, kihúztam magam, és megfogtam a táskámat.

– Azt csinálok, amit akarok. Aggódom Trinityért, még akkor is, ha a napnál is világosabb, hogy ti nem.

Akármit is akart válaszolni Hennessy, nem hallottam, mert kinyílt az ajtó, és belépett egy csapat hangoskodó rendőr.

Kislisszoltam mögöttük. Dolgom volt.