Jenny Mustard

OKAY DAYS – NÉLKÜLED NEM MEGY

A mű eredeti címe

Okay Days

Copyright © Mustard Stories Ltd 2023

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

ISBN 978 963 452 834 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Mormisnak és Davidnek

ELSŐ RÉSZ

180 NAP VAN HÁTRA
Sam

A fürdőkádban vagyunk. Lucon fekszem, a hátam a hasához simul. A víz túl forró, ezért megkérem, hogy zárja össze a térdét, és toljon fel. Megteszi. Most már csak félig takar a víz, a hasam, a mellem és a combom hűlni kezd. Az izzó hát és a hűvös has egyensúlyának elviselhetőnek kellene lennie, mégis ideges vagyok. Dudorászom, miközben ő gondolkodik.

– Az ötödik elem – mondja.

Meg akarok fordulni, hogy értelmezzem az arckifejezését, mert ma egy kicsit furcsán cseng a hangja.

– A jövő gyilkosa – felelem inkább.

A Bruce Willis-játékot játsszuk. Rá kerül a sor, és komolyan veszi a dolgot. Valószínűleg veszíteni fogok, mivel már csak egy film maradt a tarsolyomban. A 12 majom. Ez az egyike a kétszáz VHS-kazettás filmnek, amelyet az unokanővérem a tévéből vett fel még gyerekkorában. Van olyan film, ami az ötödik perctől kezdődik, némelyiket pedig húszpercenként reklámszünet szakítja meg. Zizi, Head & Shoulders, banán. Mindegyik kazetta gerincére szépen rá van írva a film címe, és ábécésorrendbe vannak rendezve.

Félig merülök csak a vízbe, de így is túl forró. Érzem, hogy az arcom kipirult, a pulzusom a halántékomon lüktet. A tegnapi sminkem van rajtam, és nem hiszem, hogy elfedné a lángoló arcbőrömet. Az alapozó csak tizenkét órán át tart, és most már lassan huszonnégy is eltelt. Tükörbe akarok nézni.

Hamarosan dél lesz, és mindketten másnaposak vagyunk. Ma reggelre Luc szemhéja megereszkedett, az én szemem pedig felduzzadt.

– A bűn városa – mondja.

Rávághatnám, hogy 12 majom, de hagyom, hogy nyerjen, mert ki akarok szállni a kádból.

Megszáradtam, felöltöztem, és a konyhaasztalnál ülök. Egy kis, kerek antik bútordarab az ablak mellett, talán mahagóniból van, de nem értek hozzá. Ez Diwa észak-londoni lakása, és csak a nyáron lakom itt. A kanapé, a konyhaasztal, a nagy bútorok mind az övéi. Az ágy az enyém. Diwa kemény matracát meg a kovácsoltvas ágykeretét bevonszoltam a szűk tárolóhelyiségbe. Oldalra fordítva éppen beférnek. Azután vettem egy memóriahabos matracot. Ez volt életem legfelnőttesebb vásárlása, bár akciós volt. A földre raktam, nincs kerete, és ez teljesen megváltoztatja a szoba hangulatát. Tartok a penészedéstől, ezért kéthetente megfordítom. Amikor Diwa szeptemberben visszatér, neki adom a matracot.

Luc kinyitja a hűtőt, és elővesz egy üveg behűtött kávét. Azután jégkockát keres, és üveg szívószálat szed ki a harmadik fiókból. Sűrű szójatejet habosít egy tálban, a csuklója megfeszül. Finom szőrzet borítja az alkarját. Amikor koncentrál, egy kicsit kidugja a nyelvét, és körbe-körbemozgatja. Ezt vonzónak találom, ezért nem hozom szóba, nehogy abbahagyja. A habot a jégkockákra önti, majd rá a hideg kávét, végül fahéjat szór a tetejére.

Még csak nyolc éjszakát töltöttünk együtt, de ez már rutinná vált. Felkelünk, zuhanyozunk, vagy szabadnapokon veszünk egy fürdőt, azután jegeskávét iszunk, és tengeri állatokról nézünk videót a konyhaasztalnál. Az ördögrájákat szeretem a legjobban. Luc inkább csikóhaltípus.

Nagyon szép. Tetszik a teste. Se nem alacsony, se nem magas, se nem szőrös, se nem csupasz. Vékony, szálkás, de nem túlságosan izmos, az a fajta, aki törődik magával. A legjobban az arcát szeretem. A gondosan karbantartott testéhez nem illően csibész arca van, aszimmetrikus, lerí róla a huncutság. Rám néz, és azonnal én is huncutnak érzem magam, mintha volna egy örök közös viccünk, bárhol vagyunk is, bárki is a célpontja. Gyakran azt sem tudom, min mosolygunk.

Átlapozzuk a tegnapi metróújságot, és egyetértünk abban, hogy a világ kudarcra van ítélve. Ma nem mosolyog csibészesen. A szemét dörzsöli.

– Lapozzunk tovább a társkeresőhöz, jó?

Hangosan olvassuk a hirdetéseket, először ő, azután én. Próbáljuk hülye hangokkal szórakoztatni egymást, ami nem is vicces, inkább csak azért csináljuk, hogy legyen valami, ami csak a miénk. Egy hölgy egy magas férfit keres, aki vigyázna a macskájára, amikor ő negyedévente elutazik golfozni. Hogy miért kell az illetőnek fiatalnak és magasnak lennie, az nem derül ki. Lehet, hogy a macskának ez az esete.

Ma Luc egy kicsit kedvetlenül olvassa a hirdetéseket, mint valami barátságos hangnemre programozott MI ügyfélszolgálatos robot. Épp csak egy kicsit más. Azt mondogatom magamnak, hogy csak képzelődöm, amikor langyosnak ítélem az előadását, de azóta ideges vagyok, hogy felébredtem, mert háttal aludt nekem, és hozzám sem ért, mielőtt felkelt. Mintha valami nem stimmelne.

A gyomrom korog.

– Menjünk el ebédelni! – mondom.

– Oké, persze. Mihez lenne kedved?

– Bibimbap?

– Az az étterem a csatornánál?

– Igen, azután hazafelé megállhatnánk vásárolni azon a helyen, amit szeretsz.

Luc rám néz. Már bánom, hogy a hazafelé szót használtam. Ez az én otthonom, nem akarom, hogy azt higgye, a közös lakásunkként gondolok rá. Egyébként is ez Diwa otthona. Óvatosnak kell lenni a szemantikával ebben a korai szakaszban. Folyton elrontom, mivel rendetlen ember vagyok, és néha, amikor elalszik, ébren fekszem mellette, és azon tűnődöm, vajon hogyan érez a baklövéseimmel kapcsolatban. Sokkal jobb lenne, ha először én aludnék el.

Az első találkozásunk óta eltelt nyolc éjszakából hatot együtt töltöttünk. Kétszer hazament a lakásába Hackney-ba, hogy nem tudom, mit csináljon. Mindkét alkalommal megkérdeztem, és ő mindkétszer azt felelte: „Valamikor aludnom is kell, nem igaz?” A válaszát mindkétszer kissé homályos, de egyértelmű sértésnek vettem. Gondolom, át kell öltöznie, vagy meg kell locsolnia a növényeit, már ha vannak. De akárhogy is értelmezem, az, hogy máshol tölti az éjszakát csak azért, hogy meglocsolja a növényeket, nekem szexuális inzultusnak tűnik.

Kezdek kifogyni a szép fehérneműkből. Legközelebb, amikor elmegy locsolni, veszek néhányat. Fel kell hívnom Diwát, hogy kölcsönkérjek tőle egy kis pénzt, legalább kétszázat. Ez a sok étteremben evés-ivás és táncolni járás megterheli az amúgy is megcsappant bankszámlámat.

Diwának van pénze. Nem gazdag, de kényelmesen megél. Hat évvel idősebb nálam, hatékonyan osztja be az idejét, jól is néz ki, mint egy ötven-akárhány éves balett-táncosnő, aki a tragikus térdsérülése előtt prímabalerina volt. Szoros kontyba fogott haj, éles könyök, finom kötött ruha a kis melleken. Szigorúnak tűnik, de nem az. Diwa aránytalanul harsányan nevet. Nyerít. És szereti az értéktelen, kilencvenes évekbeli tinivígjátékokat, amelyek a fűről, a házibulikról meg a csúnya stréberről szólnak, aki végül elnyeri a gyönyörű lány kegyeit. Vagy a csúnya stréberből lesz gyönyörű lány, ha éppen ilyen filmről van szó. Ezek politikailag annyira inkorrekt filmek, hogy számomra élvezhetetlenek, és ilyenkor érzem, hogy Diwa idősebb nálam.

Diwa a barátnője, Milly házában tölti a nyarat Görögországban. Most július eleje van, és én szeptember tizenkettedikéig maradhatok itt, amikor visszautazom Stockholmba. Vár rám a lakásom meg a munkám, bár a svédországi ősz nem a kedvencem.

Luckal még nem vitattuk meg a mai alvásrendet, és olyan görcs áll a gyomromba, mintha egy halom nyers tésztát ettem volna, és tudom, hogy ez addig így is marad, amíg nem tisztázzuk ezt a kérdést. De nem hozakodom elő vele.

Furcsa érzés ilyen óvatosnak lenni. Általában inkább túlságosan nyers vagyok, hazaküldöm a fiút az együtt töltött éjszaka után, és nem vagyok hajlandó fárasztani magam a randizás kismillió szabályának betartásával. Óvatos hangnem, szóhasználat és testbeszéd. Megmutatni a rendkívüli személyiségemet, közben megőrizni a bájos különcségemet. Ez a rengeteg számítás túl sok nekem. Inkább Houdinit játszom, elszököm, és visszavonulok, mielőtt bármi elkezdődhetne. De Luc… őt nem akarom elküldeni. Nem válogatom meg a szavaimat, mégis ideges vagyok mellette. És lám, egyensúlyozom.

A konyhaasztal túloldalán Luc tisztának tűnik a vasalásmentes, fehér ingében. A hátrasimított, vizes haja úgy kihangsúlyozza a széles arccsontját, hogy szinte beleszédülök. Szereti a ruhákat, és jól öltözik, úgyhogy én is igyekszem, váltogatom a fiús zakókat a magamutogatóbb ruhákkal és az erős rúzzsal. Ki akarom találni, hogy melyiket kedveli jobban, de egyelőre úgy tűnik, mindennel elégedett.

– Annyira menő vagy – mondta a negyedik este, amikor az egyik klubban tett gyors látogatás után részegen sétáltunk hazafelé.

Jobbra tőlünk egy kis füves terület, balra a csatorna terült el, a magas sarkúm kopogott az aszfalton. A frissen vágott fű és a csatornavíz átható szaga érdekes aromakoktélt alkotott.

Az ég fekete volt, de már beköszöntött a nyár, így nem fáztam a spagettipántos ruhámban. Annyira mély volt a kivágása, hogy tartottam tőle, a mellbimbóm talán kilátszott táncolás közben, de ha így is volt, Luc nem hozta szóba.

– Menő? – kérdeztem.

– Igen, nem is tudom, olyan jól adod elő magad.

– Ez furcsa bók – mondtam nevetve, megfogtam a kezét, és előre-hátra lóbáltam.

– Igen, tényleg az. Mármint…

– Akkor folytasd!

– Jól táncolsz, jól öltözöl, és könnyedén csevegsz. Te vagy a legkevésbé feszengő ember, akit ismerek.

– Te részeg vagy.

– Te is.

– De azért köszi, ezt még senki sem mondta nekem. Jár a pont az eredetiségért.

Néha ilyen szokatlan módon bókol nekem, tükröt tart elém. Ez az ártatlan nagylelkűség váratlanul ért, nem tudtam elrejteni az örömömet. Egészen hazáig szárnyaltam, sasszéztam, merész vicceket meséltem. Ő nevetett, és azt mondta, „ó, most már szemtelen is vagy”. Amikor hazaértünk, szenvedélyesen szexeltünk. Meg akartam felelni ennek a nagy felhajtásnak. Nem tudom, neki mi a véleménye, de nekem ez új mércét állított fel. Nem voltam folyamatosan tudatában a testemnek, nem vágtam szexi arcot, és nem hallattam kéjes hangokat. Ehelyett rávetettem magam, ami a rágás nélküli evés szexuális megfelelője. Addig hajtottuk magunkat, amíg elegünk nem lett, majd a hátunkon fekve, lihegve bámultuk a mennyezetet. A keze égette a bordámat. A combom a matracra nehezedett. Túl fáradtak voltunk ahhoz, hogy beszélgessünk.

Később felvettem egy frottírköntöst, és a konyhába mentem. Ő filmet válogatott, amíg én kis kockákra vágtam az epret a fagyihoz. Kora július volt, és végre meleg. Kis tálakba raktam a fagyit meg az epret, és a teáscsészékkel együtt bevittem egy kör alakú tálcán a nappaliba. A kilazult parketta nyikorgott a csupasz talpam alatt, a fa hűvös volt, és hajlékony. Még mindig részeg voltam, és egy kicsit szédültem is. Mint a fantomhullámok, amiket az ember órákkal azután is érez, hogy leszállt a hajóról. Luc hullámait éreztem. Fantomszex.

Hajnali négykor elkezdtük nézni A szobalányt. Amikor véget ért, odakint szemhéjfestékkék volt az ég, a nyitott ablakon át hallottuk a tetőkön rikoltozó sirályokat. Annyira tetszett a film, hogy még egyszer megnéztük. Azután egyenesen dolgozni mentem Luc-illatúan, alkoholízűen.

•

De ma lesz a kilencedik éjszakánk, és még mindig nem tudom, hogy velem tölti-e. Nem hozakodom elő a kérdéssel, és dühös vagyok magamra, mivel a félénkség nem jellemző rám.

Elmegyünk koreait enni. A csatorna vize visszaveri a környező éttermek moraját: tökéletes fehér zaj. Felveszem a telefonommal, hogy meghallgathassam, amikor visszatérek Stockholmba, de azután rájövök, hogy nem akarok visszamenni, úgyhogy megszakítom és törlöm a felvételt.

Lusták vagyunk. A nap kellemesen, lágyan süt. Vasárnap kora délután van, és mindketten egy-egy korsó sört iszogatunk, egyikünknek sincs semmilyen kötelezettsége. Én egy sznob PR-cégnél dolgozom Stockholmban, de ezen a nyáron a legnagyobb londoni marketingügynökségnél vagyok gyakorlaton. Egy egyetemi barátom, Tabatha protezsált be engem. A stockholmi menedzserem nagylelkűen elengedett, részben, mert ez jól mutat majd a szakmai tapasztalataim listáján, részben, mert egy koronába sem kerül nekik. Az ügynökségnél gyakornoki fizetést kapok, ami nem elég arra, hogy bérleti díjat is fizessek, és meg is éljek, ezért Diwa azt mondta, utólag is fizethetek. Bár kétlem, hogy ragaszkodna ehhez, én mégis fizetni fogok neki, amint visszatérek a stockholmi munkahelyemen lévő kis fülkébe.

Marketinget tanultam az egyetemen, ahogy a legtöbb elmélyedt huszonéves, aki túl szétszórt ahhoz, hogy eldöntse, milyen karriert akar, aztán két év nyugtalan szünet után miért ne? alapon dönt. De hogy a mesterképzést miért végeztem el, azt már nem tudom megmagyarázni. Talán rákaptam a témára, az intellektuális kihívásra, amit a problémák megoldása jelent. Azt sem bántam, hogy a Londoni Egyetemen volt a kurzus. Két pompás évig fel-alá járkálhattam London utcáin, angolul beszélhettem, kelet-londoni klubokba járhattam, és dél-londoni kaját ehettem. Órákig dohányoztam Finn-nel, Tabathával lógtam, és nem gondoltam rá, hogy mi következik ezután. De az jött, hogy hazaköltöztem, és elhelyezkedtem az első munkahelyemen Stockholmban, ami jó volt ugyan, de nem túl érdekes, úgyhogy egy éven belül átigazoltam a mostani cégemhez. Most már több mint egy éve vagyok itt, de ha szeptemberben hazamegyek, lehet, hogy ismét elkezdtem bújni az álláshirdetéseket, mivel a londoni ügynökségnél töltött nyár után az irodai fülkém kissé lehangolónak tűnik.

Furcsa arra gondolni, hogy újabb két év telt el a mesterdiplomám megszerzése óta, hiszen most, hogy a nyarat Londonban töltöm, ismét Tabathával dolgozom és Finn-nel dohányzom, és a Stockholmban eltöltött két év egy szempillantásnak tűnik. Egy kis hibának a téridő-kontinuumban. És valahogy hirtelen huszonnyolc éves lettem.

Luc egy butikban dolgozik, ahol harminckét ruhadarab lóg a fogasokon. Darlingnak hívják az üzletet. Gondolom, a név ironikus, de hogy pontosan hogyan, azt nem tudom. Luc a modern, monokróm ruháival jól illik az üzletbe. Még a diákéveiből maradt rá ez a régi részmunkaidős állás, és azt állítja, hogy csak átmeneti. Amikor nem dolgozik, gépészmérnöki állásokra jelentkezik, amihez van egy csomó diplomája, a legutóbbit mindössze néhány hete kapta meg. Ránézésre egyáltalán nem mondaná meg az ember, ugyanakkor semmit sem tudok a gépészmérnökök külső jellegzetességeiről.

Olyan kifinomult, környezetbarát megoldások továbbfejlesztésével akarja a bolygó esélyeit növelni, mint például a pilóta nélküli, napelemes repülőgép, amely ingyenes internetet biztosít a világ teljes lakossága számára. Szenvedélyesen magyaráz arról, hogy az internet által biztosított oktatás emberi jog, és mekkora szükség van az információs esélyegyenlőségre. Szereti azokat a megoldásokat, amelyekkel mindenki nyer, ahol a környezetbarát mérnöki megoldások találkoznak a fenntarthatóságon túl mással is foglalkozó politikával. Én mindezt elképesztően vonzónak találom.

A söröskorsón legördül egy páracsepp, és kellemesen hűvös, ahogy az ujjamhoz ér. Lerúgom a szandálomat, és a lábujjaimmal megcsípem Luc lábszárát. Kedves gesztusnak szánom, de ő nem viszonozza, és mivel napszemüveget visel, nem látom a szemét. Továbbra sincs sehol a huncut mosolya.

Úgy érzem, most már tele vagyok. Kicsit émelygek is.

– Mehetünk? – kérdezi.

– Még nem ittuk meg a sört – felelem, és arra gondolok, mennyit fogok költeni az ebédre abból a kétszázasból, amit még kölcsön sem kértem Diwától.

De látom, hogy Luc már végzett, szóval intek, hogy kérjük a számlát.

– Elmenjünk a boltba? – kérdezem.

Ő azt feleli, persze, feláll, és a zsebébe nyúl a tárcájáért. Azt mondom, hogy ezt én fizetem, mintha cserébe az ebédért tartozna nekem azzal, hogy velem marad éjszakára.

– Biztos vagy benne? – kérdezi.

Kifizetem a számlát.

A bolt valójában egy kávézó. A középen lévő bárpultnál kell rendelni. Körbe a falakon könyvek, magazinok, DVD-k és hanglemezek. A függönyök miatt örökös félhomály uralkodik idebent. Giccses, de nekünk tetszik. Jó a választék, és romantikusnak találom az analóg tartalmat. Van egy régi zenegép a sarokban, olyan, mint egy telefonfülke fejhallgatóval a kagyló helyén. Az ötödik este, egy szerdai napon együtt préselődtünk be a fülkébe, és Dinah Washingtont, Da Bratet meg Dolly Partont hallgattunk. Hosszan csókolóztunk, amíg a személyzet egy tagja bekopogott az üvegen, és megkért, hogy hagyjuk abba. Nevettünk, abbahagytuk, és azóta néha felemlegetjük egymásnak az esetet. Aznap, az ötödik éjszakán elalvás előtt a rosszul sikerült randijainkról beszélgettünk, és elmeséltem Lucnak, hogy az én kapcsolataim inkább a mennyiségről, mint a minőségről szóltak. Rövid és kellemes kalandok, semmi komoly. Nem tűnt meglepettnek, és nem tudtam, mire véljem ezt. Másnap reggel dolgozni ment, majd egyenesen haza, hogy meglocsolja a növényeit, és késő estig nem is írt. Vajon ez megváltoztatta a rólam alkotott véleményét? Lehet, hogy azt gondolta, „ó, tehát ő is az a fajta, kapcsolatokban tapasztalatlan”, bármit jelentsen is ez. A hatodik estét otthon töltötte, de a hetediken táncolni mentünk, és hülyére ittuk magunkat. Nem hoztuk szóba a korábbi viszonyainkat, szóval talán mégsem voltak olyan fontosak.

Mostanában a legtöbb este berúgok. Ez nagyon kellemes, közel áll a szabadságérzéshez. Jól megvagyunk Luckal. Két hónap múlva térek vissza Stockholmba, sok napot töltünk együtt, nem kötnek minket különösebb feladatok, és van egy üres lakásunk. De ma Luc nem mosolyog, úgyhogy lehet, hogy mégsem töltünk majd sok napot az üres lakásban. Az is lehet, hogy csak paranoiás vagyok. Remélem, erről van szó.

Miután Luc végignézte a menüt, és rákérdezett az összetevőkre, mindkettőnknek rendelek buborékteát elvitelre, hiszen egy ilyen csilivili helyen ezt kell rendelni. Fekete buborékosat nekem, zöldet Lucnak. Négy ötvenbe kerül darabja, és bár nevetséges, azért jó kis összeg, amit hozzáadhatunk a szimbolikus tartozásához. A DVD-ket nézi, de tudom, hogy nem vásárolja meg egyiket sem, mivel nincs, amin lejátssza. Csak a borítókat nézegeti, és megjegyzi, amit később meg akar majd nézni.

Szürcsölve issza a buborékteáját.

– Hagyd abba – mondom hangosabban a kelleténél, és a csípőmmel meglököm egy kicsit.

Elmosolyodik, de nem érkezik frappáns visszavágás. Egy pillanatra eltűnődöm, vajon hatásos volna-e, ha jól megráznám.

A könyvrészleghez lépek, és úgy teszek, mintha fülszövegeket olvasgatnék. Luc felé pillantok. Háttal áll nekem, leszegett fejjel nézi az amerikai újhullám-szekciót, és látom, hogy a megfeszülő nyakában kirajzolódnak az inak. A karja fehér, a pihék a tarkóján puhák. Ez még csak a kilencedik esténk, de már tudom, milyen illata lesz a bőrének, ha odamegyek, és megcsókolom. Mégsem lépek oda hozzá. Úgy teszek, mintha fülszövegeket olvasnék, és buborékteás tápiókát majszolok.

Háttal állok neki, amikor megkérdezi, mehetünk-e. Nem jön oda hozzám. Nem fonja a karját a bordakosaram köré.

Az utcámhoz közeli metrómegállónál megáll.

– Azt hiszem, én hazametrózom – mondja.

– Locsolni?

– Tessék?

– Semmi – vágom rá, és elfordítom a tekintetem.

A gyomromba kövült, nyerstésztaszerű nyugtalanság kezd felfelé nyomulni. Most már a torkomban van, és félek, hogy eléri a szememet.

– Lehet, hogy most pár napig nem találkozunk – mondja. – Dolgoznom kell, meg mosnom, meglátogatni apát meg ilyenek.

– Én nem bánom, ha koszos a ruhád – felelem, és közel húzom a pólóját. – Vagy használhatod az enyémet.

– Ez kedves ajánlat, de sajnos vissza kell utasítanom. Találkozhatnánk a hétvégén. Szombaton esetleg?

A hétvégén. Az öt nap múlva van. Luc éppen kidob.

A kilencedik estét nem fogom vele tölteni. A kilencedik estén az ágyban fekve alaposan ki fogom elemezni az üzeneteit. Erre nem vagyok büszke.

Közelebb lép hozzám, és megcsókol. Csukott szájjal, túl röviden ahhoz, hogy élvezni lehessen. Az utolsó csókunk, és nem élveztem.

Elfordul, és leszalad a lépcsőn a metróhoz. Az a hát, az a nyak, azok az apró pihék eltűnnek az aluljáróban.

Döbbenten sétálok haza. Mezítláb, lábujjhegyen lépkedek a parkettán. Leülök a konyhaasztalhoz egy pohár vízzel, amiből nem iszom. Szórakozottan átlapozom a tegnapi újságot. Azután a hálószobába megyek, lehúzom az ágyneműt, megfordítom a matracot. Nagy csattanással ér földet. Egy kicsit elengedem magam. Írok neki egy üzenetet:

12 majom.

Ő válaszol:

Bérgyilkos a szomszédom.

164 NAP VAN HÁTRA
Lucas

Leül mellém, és a kezembe nyom egy fülhallgatót. A fülembe teszem, és ő böngészni kezdi a lejátszási listáit, keres egy számot. Meleg van a metrón. Remélem, a hónaljam nem hagy izzadságfoltot, de mivel amúgy sem tudnék mit tenni ellene, nem nézem meg.

A közös metrózásaink meghatározóvá váltak, akárcsak minden más az utóbbi időszakból, amelyek emlékké és különleges, közös hagyománnyá fejlődtek. Bár nem valami okos túlságosan közel kerülni valakihez, akiről tudod, hogy el fogtok válni, de megbeszéltük, és úgy döntöttünk, hogy nem leszünk okosak. Olyan közel ülünk egymáshoz, hogy a ruháján át érzem a combja melegét, ahogy rajta pihentetem a kezem. Amikor megérinti a nyakamat, a szőrszálak felállnak rajta, és kábultan lehunyom a szemem.

Elkezdődik a szám. Lendületes dob, gyors zongora. Felismerem az intrót, de nem tudom elhelyezni, pedig híres szám, és ismernem kellene. Mindentudóan mosolygok Samre, mintha azt mondanám: aha, szóval ez az, jó választás.

Azután Nina Simone elkezdi énekelni, hogy o-o-h child, és hálás vagyok, hogy ennyire felismerhető a hangja.

Ilyen a mi különleges metrózásunk. Leülünk, vagy egymásnak támaszkodunk, ő idenyújtja nekem az egyik fülhallgatót, és lejátszik nekem egy számot valamelyik listájáról. Sam az én zenei képzésemnek nevezi ezeket az utazásokat, ami bár vicc, mégsem lesz kevésbé kínos, mivel teljesen találó elnevezés. Ő sokat tud, de nem csinál belőle nagy ügyet, nem érdekli, hogy nekem mennyire megdöbbentően hiányos a tudásom ezen a téren. De engem zavar. Úgy érzem tőle magam, mintha kívülről néznék egy színes akváriumot, és hiába hívnak be, nem tudom, hogyan kell lélegezni a víz alatt.

Az öltözködésem zenei tájékozottságot sugall, boka fölé érő nadrágot és vastag talpú cipőt viselek. Ez összezavarja az embereket, és olyan speciális zenei alműfajokról kezdenek beszélni nekem, amelyekről semmit sem tudok. Sam is egy zenével kapcsolatos kérdést tett fel nekem, amikor sok év után újra keresztezte az utunk egymást. Azelőtt csak egyszer találkoztunk, tizenhét-tizennyolc évesen, és nem tudtam, hogy emlékszik-e rám. A viszontlátás estéjén Sam barátja, Tabatha partit rendezett a tekintélyes dél-londoni lakásában. Épp a hűtőben kerestem valami cukormentes italt, amikor egy hang megkérdezte, mit gondolok a számról, ami szól.

– Ahogy elnézlek, neked való zene – mondta.

Becsuktam a hűtő ajtaját, és ott állt ő. Hihetetlen, de valóban ő volt az. Évekkel később, idősebben, vékonyabban, de egyértelműen ő volt az. Karba tett kézzel, felvont szemöldökkel, szexin nézett rám. A vidám arckifejezése miatt a karba font kéz ellenére is hívogató volt. Fekete haja dús volt, és kócos.

– Igazából nem tudom, hallottam-e már valaha – feleltem, és az arcát fürkésztem, hogy felfedezem-e rajta a felismerés jelét.

Ő felvonta a másik szemöldökét is.

– Nem ismered? Komolyan?

– Kérsz valamit inni? – kérdeztem, és ismét kinyitottam a hűtőt.

– Sam vagyok – mutatkozott be.

Oké, tehát nem ismert fel.

Kezet nyújtottam neki, és azt mondtam:

– Luc.

Ő figyelmen kívül hagyta a kezemet, és arcon csókolt. Nem voltam felkészülve rá, nem értettem, mire készül, úgyhogy elhúzódtam. Amikor rájöttem, hogy hibáztam, ismét előrehajoltam, egy puszit nyomtam a levegőbe, miközben a fejünk erősen összeütközött. Ő elnevette magát.

– Nyugi.

– Oké, hadd próbáljam meg újra! – mondtam, majd finoman az arcához érintettem az arcomat, és megfogtam a karját.

Most ő puszilt a levegőbe, én pedig elengedtem.

– Egy sört kérek – mondta.

A nappaliba mentünk, ahol Tabatha és a barátai hangosan beszélgettek valamiről. Sam az enyémhez koccantotta a sörösüvegét, majd odament hozzájuk. Egy másik sarokban találtam rá a barátaimra, Henryre és Pattire. Munkahelyi dolgokról csevegtek. Henry szokásához híven mereven állt, mint aki gerincmerevítőt visel, cérnavékony volt, és mit sem sejtett a testtartásáról. Patti a tökéletes ellentéte volt. Gömbölyded, sötét, görnyedt.

– Anya kérdezte, hogy jössz-e vasárnap – mondta Henry.

– Igen, megyek.

Ebédre invitáltak. A családja közel lakott az apámhoz Edgware-ben, így Henryvel együtt nőttünk fel. Perlmanék egy kis ikerházban laktak, a népes családjuk hangos volt, ellentétben a mi csekély tagot számláló vérvonalunkkal. Patti és Henry a lakásletéteket kezdték összehasonlítani, illetve az ezekhez kapcsolódó szorongásaikat, és bár nem voltam részeg, nem tudtam figyelni rájuk. Folyton Samet kerestem a tekintetemmel, és ő néha visszanézett rám.

A kezdeti túláradó jókedvem lassan visszafogott csüggedéssé vált, amiért Sam nem ismert fel, amíg végül minden örömöm szertefoszlott. Vágytam rá, hogy odajöjjön, és beszéljen hozzám. Ugyanakkor a konyhában már megtette. Ha azt akarom, hogy történjen valami, nekem kell csinálnom valamit, én vagyok a soros. A hajamba túrtam, és felhajtottam a pulóverem ujját. Sötétkék pamutpulcsi volt, betűrve a kék chino nadrágomba. Otthon úgy gondoltam, jól néz ki, de most kétségeim támadtak. Remélem, Sam nem gondolja, hogy úgy akarok kinézni, mint egy francia, vagy valami ilyesmi. Ő egy sötétbarna inget viselt, mélyen kigombolva. Selymesnek tűnt, mint a csokoládé. Most már valamilyen lassú, lágy zene szólt. Odamentem hozzá, és még mielőtt meggondoltam volna magam, megkérdeztem, hogy akarsz táncolni?, és kinyújtottam felé a kezem, pedig ez a kérdés egyáltalán nem illett erre a partira. Ő úgy nézett rám, mintha nem értené, és a kezem kínosan megállt a levegőben. Rettenetes volt.

– Azt kérdeztem, akarsz-e táncolni velem.

Úgy láttam az arcán, hogy leesik neki a tantusz, de lehet, hogy csak képzeltem.

– Nem, de köszi – felelte vigyorogva. – Ő Tabatha és Finn – mondta, és a barátai felé biccentett.

– Igen, Finn-nel már ismerjük egymást, de örvendek, Tabatha – válaszoltam, és magam is meglepődtem, milyen gyorsan felépültem az elutasításból.

Biztos voltam benne, hogy később nevetnek majd rajtam, de lehet, hogy megérte, mert most már ott álltam, és Sammel beszélgettem.

Finn grafikusként olykor dolgozott Henry és Patti irodájának, és mindig barátságos volt annál a néhány alkalomnál, amikor találkoztunk. Hadonászott beszéd közben, hongkongi akcentussal fűszerezett londoni kiejtéssel beszélt, és az arca olyan eleven volt, mintha rugalmas agyagból készült volna. Tabatha egészen más karakternek tűnt, az ő agyagarca keményre száradt. Sam rám nézett, a szeme olyan volt, akár a mágnes, és már nem tudtam Tabathára és Finnre figyelni.

Egy órával később ismét italt kerestem a hűtőben, amikor Sam megfogta a kezemet. Követtem őt kifelé. Rágyújtott. Én visszautasítottam, amikor felém nyújtotta a csomagot.

– Nem tudom rávenni magam, hogy én sodorjam – magyarázta, miközben visszatartotta a füstöt. – Tudom, hogy gazdaságosabb lenne, de otthon senki sem csinálja. Amúgy is túl türelmetlen vagyok.

– Otthon, Stockholmban? – kérdeztem, de megbántam, mivel ezt nem szabadott volna tudnom róla.

– Ilyen erős az akcentusom? – csattant fel. – Szerinted úgy beszélek, mint egy skandináv? – kérdezte megdöbbentően pontos, túlzó északi nyelvjárással.

– Hűha!

– Szexinek találod? Meglep, hogy nem szőke és kék szemű vagyok?

– Igen. És nem – feleltem, és felfelé biccentettem egyet a fejemmel. – Csináld újra!

Ő nevetett.

– Azt hiszem, én most megyek. Akarsz velem jönni? Otthon van nálam bor.

Ezt olyan nyílt arckifejezéssel mondta, hogy nehezen lehetett elhinni, hogy épp illetlen ajánlatot tett, és felhívott magához. Később ezt szerettem meg benne a leginkább, hogy olyan szenvtelenül bánt az érzelmekkel. Még azokkal is, amelyekről nehéz volt beszélni. Mintha neki egyáltalán nem jelentene problémát az őszinteség. Ellentétben velem, aki néha még magamról sem tudom, hogy épp hazudok-e, vagy az igazat mondom. Ez az angolok krónikus, örökletes kétértelműsége.

Sam végigcsacsogta a buszutat. Amikor leszálltunk, megfogtam a kezét. A ház elé érve elkezdte keresni a kulcsát, majd kinyitotta az ajtót. Mielőtt beléptünk volna, felém fordult:

– Biztos benne, uram? – kérdezte, ismét azzal a vidáman felhúzott szemöldökkel.

– Igen, teljesen. Miért?

– Csak nem tudtam, hogy elég jól ismerjük-e már egymást. Vagy, tudod, esetleg visszataszítónak találod.

És ekkor tudtam, hogy tudja. Odaléptem hozzá, és megcsókoltam. A válla rázkódott a nevetéstől.

– Nem hittem, hogy felismertél – mondtam. – Nem tudtam.

– De igen. Azonnal.

A bal kezemmel végigsimítottam a kócos haját.

•

Múlt hónapban ismét lediplomáztam. Ezúttal csak egy egyéves környezetmérnöki kurzust végeztem el. Azért döntöttem úgy, hogy a mesterképzés után még visszamegyek az egyetemre, mert bár voltak jó gépészmérnöki állások, tisztességes, zöld munkahelyből kevés akadt, a verseny pedig hatalmas.

Korábban, amikor a pénzügyi gondjaim miatt feléltem a bankszámlámat, és az álláshirdetésekre adott jelentkezéseim nem jutottak tovább a „köszönjük, de sajnos” válasz-e-maileknél, beadtam a derekam, és elhelyezkedtem egy gyógyszergyártó cégnél. Lélekölő volt ott dolgozni, a csendes folyosókon járkálni, majd hazamenni, és a neten olvasni a legújabb adócsalási botrányokról és etikátlan eljárásokról. Illegális tesztelés, állatkínzás, harmadik világbeli közösségek kizsákmányolása. Nem engedhettem volna meg magamnak egy újabb egyetemi képzést, apa az örökség egy részéből fedezte a környezetmérnöki kurzusomat, most pedig ismét elkezdtem zöld állásokra jelentkezni. Eddig csak egy „köszönjük, de” e-mailt kaptam. Folytatom, amíg nem találok valamit, remélhetőleg legkésőbb ősszel. Még egy nyár a Darling ruhaboltban… Ennyit valószínűleg még kibírok.

Soha életemben nem unatkoztam ennyire, mint ebben az üzletben, ahol olyan kevés árut tartottak, hogy nem volt mit rendben tartanom, összehajtogatnom vagy felakasztanom. Órák teltek el anélkül, hogy akár egyetlen vásárló betért volna. És nem használhattam a telefonomat.

Arra gyanakodtam, hogy a masszív unalom felborította az agyam kémiai egyensúlyát, mert elkezdtem jobban törődni bizonyos dolgokkal, mint más emberek. Például zavarni kezdett a másnaposság önpusztító hatása. A legtöbb barátom továbbra is kialvatlan volt hétvégenként, későn keltek, és olajban sült ételeket ettek, hogy azután este ismét bulizni menjenek. Én sohasem rajongtam a rántott dolgokért, de mostanra a hajnalba nyúló bulizás is elvesztette számomra a vonzerejét, mivel az egész napom menetét tönkretette, ha későn keltem, és stresszelni kezdtem, hogy bepótoljam, amit elmulasztottam. De az nem zavart, amikor Sammel voltam másnapos, és úgy tűnt, őt sem. Az első együtt töltött hétvégénk izgalmas volt, de már-már riasztó, hogy milyen mértékben voltam hajlandó feladni a rutinomat. Úgyhogy próbáltam lassítani, és nem minden este vele aludni. De hiába voltam egyedül, ez egy cseppet sem csillapította az érzéseimet. Inkább csak elszigeteltnek éreztem magam, mintha kikapcsoltam volna egy analóg tévét, és az adás folytatódott volna, akár nézem, akár nem. Úgyhogy végül beleálltam a dologba: még két hónap Sammel Londonban, és ezalatt annyi időt töltök vele, amennyit csak enged. Hamarosan úgyis lesz igazi munkánk, igazi párunk és saját bútorunk.

Nem voltam elégedetlen a lakótársaimmal, mégis szerettem volna egyedül lakni. Úgy éreztem, eleget éltem diákként, ugyanakkor olyan hosszú időt töltöttem tanulással, hogy még előlegre sem futotta volna a számlámon lévő összegből. Ha ősszel kapnék egy rendes állást, még egy fél évig kuporgatnék, azután bérelnék egy saját helyet, amit meg tudnék fizetni. Lehet akár egy egészen kicsi lyuk a külvárosban, nekem mindegy. Azután elkezdeném felhalmozni a jelzáloghitel-előleget. A Sammel töltött két hónap az utolsó figyelmeztetés. Az utolsó felelőtlen nyár, az utolsó lélegzetvétel a vízbe ugrás előtt.

Még mindig nem tudtam felfogni, hogy két évvel korábban Sammel ugyanabban az időben jártunk mesterképzésre, ugyanabban a városban, és ugyanazon a héten diplomáztunk. Bár tilos volt, gyakran megesett, hogy amikor nagyon eluntam magam a Darlingban, beálltam a pénztárgép mögé, és Sam fotóit nézegettem. Az Instagram-oldala kaotikus volt, egyfajta tomboló esztétika jellemezte. Félig üres tésztás tányérok, dohányzás a barátokkal. Azon tűnődtem, milyen véletlenszerűen találkoztunk. Két évig tanult Londonban, a barátja, Finn ismerte Henryt, és mégsem futottunk össze egészen néhány héttel ezelőttig. Felfoghatatlannak tűnt. Elképzeltem egy alternatív forgatókönyvet: mi lett volna, ha az első vagy a második évben találkozunk? És azon töprengtem, vajon hányszor fordulhatott elő, hogy épp csak elkerültük egymást. Ahogy egy pillanatra összeér a vállunk egy kávézóban. Ahogy ugyanazt a hírt olvassuk ugyanazon a napon, és ugyanúgy reagálunk rá. Ahogy mindkettőnket meghívnak egy buliba, ahová azután nem megyünk el. Ahogy egyszerre tweeteljük ugyanazt a posztot. Ahogy ugyanabban a pillanatban csókolózunk más emberekkel. Este hétig ilyen képzeletbeli forgatókönyvekkel foglaltam el magam, azután bezártam a boltot, hogy a való életben is találkozzam vele, és meghallgassam, milyen napja volt.

Két nappal Sam diplomaosztója előtt tartották az enyémet. Pontosan olyan volt, amilyenre számítottam. Júliusi időjárás, hajnal óta tűzött a nap. A talár és a kalap rosszul állt nekem. Apám büszke volt rám, de nem tudta kifejezni. Anyám továbbra is halott volt.

Apa mindig is jó fej volt velem, jól megvagyunk. Egyedüli szülőként sohasem nehezítette meg az életemet, nem kiabált velem, nem volt szigorú. De nem ismertük túl jól egymást. Szerencsém volt, hogy bekerültem Henry családjába. Bár egy családba nem bekerülni kell, inkább beleszületni.

Néha azt kívántam, bárcsak apa szigorúbb lett volna. Amíg anya élt, az életemnek volt egy szerkezete: mindig hatkor vacsoráztunk, az ő főztjét ettük, és közben a napunkról beszélgettünk. Amíg nem készült el a házim, nem nézhettem tévét, és nem mehettem el a barátaimhoz. De miután anya meghalt, sem apa, sem én nem bírtunk hatkor leülni a konyhaasztalhoz. Minden lekerült az étlapról, ami rá emlékeztetett. Apa inkább felmelegített valamilyen unalmas fagyasztott ételt, amit a tévé előtt ettünk meg. A napunkról csak anekdoták szintjén, felszínesen beszélgettünk, és apának látszólag nem volt szíve erőltetni az „először a házi, és csak azután a barátok” protokollt. Több mint egy évig halrudakon, sült krumplin meg pizzán éltem. Amióta anya nem volt ott, hogy keretet adjon a mindennapjainknak, azok cseppfolyóssá, formátlanná váltak.

Apa volt az egyetlen vendégem a diplomaosztón. Láttam őt a közönség soraiban, a szívem összeszorult, ő pedig biztatóan biccentett felém, és a programfüzetet szorongatta a kezében. Gyűrött lesz, ha elengedi. Ugyanabba az olasz étterembe mentünk, ahová mindig. Mielőtt megnéztük volna az étlapot, mindkettőnknek rendelt egy pohár proseccót.

– Egészségedre, Lucas! – Megemeltük a poharunkat, de nem koccintottunk. – Milyen különleges nap ez a mai! Tudom, hogy anya nagyon szeretett volna itt lenni az ünnepségen – mondta apám, és nagyot sóhajtott. – Szóval csak azt akarom mondani, hogy szép munka volt! Büszke vagyok rád.

Némán megkóstoltuk a proseccót. Kicsit erős volt, de ennél jobbat nem engedhettünk meg magunknak, és bár próbáltam uralkodni magamon, ez egy kicsit elszomorított. Csak rendelni akartam, enni, fizetni, azután elmenni innen, és kiborulni Henrynek.

– Tudod, mit csinált volna anya ma reggel? – kérdezte apa. – Csokis piskótát sütött volna.

– Csokis piskótát?

– Nem emlékszel, mennyire szeretted?

Kutattam az emlékeimben.

Arra viszont nagyon is emlékeztem, hogy apa milyen fesztelen volt anya közelében. Ha anya ott lett volna a diplomaosztón, apa biztosan nem szorongatja annyira azt a programfüzetet. Azon gondolkodtam, vajon én milyen lettem volna. Nemcsak az ünnepségen, hanem amúgy is, mint ember.

– És a kedvenc sárga ruhájára a fehér virágokkal… arra emlékszel?

Emlékeztem.

– Igen – feleltem.

– Szerintem azt vette volna fel. És parfümöt is fújt volna magára.

Elmosolyodtam, megittam a bort, és próbáltam felidézni anya parfümjének az illatát. Kíváncsi lettem, vajon apa őrzi-e még az üveget valahol, és fúj-e néha belőle.

•

A combom szorosan Saméhez simul, és véget ér a Nina Simone-szám. Elkezdődik egy másik, amit nem ismerek fel. Megrémülök, amikor kérdőn néz rám, és megcsípi a lábam.

– Shirley Bassey – mondja.

– Ó, igen! Ő miről is híres?

– Jaj, te! Diamonds Are Forever, a Love Story zenéje, Big Spender, Goldfinger.

– Igen. De meg sem közelíti Nina Simone-t.

– Az igaz. Hé, akarod hallani a legújabb kedvencemet?

Egyáltalán nem. Abba akarom hagyni a játékot, mert félek, hogy az egyik ilyen metrózás alkalmával Sam rájön, hogy csak megjátszom magam, valójában elég átlagos vagyok, és egyáltalán nem olyan dögös, mint amit az öltözékem sugall. Sam szeret bulizni. Én ki tudom számolni, hogy mennyi kalóriát rejt a hűtője.

Megtalálja a dalt, és elindítja. Kiveszem a fülhallgatót a fülemből, és az ajtó felé indulok. Közeledik a megállóm, és zenét sem akarok hallgatni már tovább. Ő utánam jön, kiveszi a kezemből a fülhallgatót, és visszanyomja a fülembe.

– Hé! – mondja.

A mosolya annyira természetes és ítélkezéstől mentes, hogy megvetendőnek találom az aggodalmaimat. Sam teljesen őszintén velem akar lenni, és azóta, hogy megjelent a mögött a hűtő mögött, egyszer sem volt tartózkodó. Mégis annyira szeretném lenyűgözni. Őszintén szólva megérdemelné, hogy jobban bízzak benne. Felhagyok a zenei analfabetizmusom rejtegetésével, meg annak a titkolásával, hogy igazából nem is vagyok dögös. Ellazulok, és meghallgatom a számot. Ő megfogja a kezem, a hüvelykujját fel-le mozgatja, kisimítja a tenyeremben lévő ráncokat. A zene lassú és kissé bolondos.

– Flora Purim – mondja.

Megkérem, hogy hangosítsa fel, és megnyalom a metró poros levegőjétől száraz és feszes számat.

Sam a zsebébe nyúl, elővesz egy szőlőzsírt, és a szájára keni. Vastag, viaszos réteget képez. Azután az arcomat a két tenyerébe fogja, kicsit megdönti a fejem, és a számhoz szorítja az ajkát. Az orrán kifújt levegő csiklandozza a bőrömet. Ide-oda mozgatja a száját, akár egy apró szájharmonikán.

Azután elhúzódik, majd egy puszit nyom a számra.

– Tessék! Most már jobb?

– Csináld újra! – mondom, vadul visszacsókolom, és ő az orrán át nevet.

A számnak grépfrút- és olajíze van, most már a szőlőzsírja is hozzáadódik az elmémben a hozzá kapcsolódó illatokhoz.

Egyszer, ha gondolatban vissza akarok majd térni ezekhez a metrós élményekhez, csak egy grépfrútot kell vennem.

Közeledünk a megállóhoz. Én átszállok, ő nem.

– Találkozunk este? – kérdezem.

– Moziba akarok menni – feleli.

– Oké, megnézem, mit adnak.

Le kell szállnom, úgyhogy kisurranok a már záródó ajtón, ami meglöki a vállam. Visszafordulok, ő csókot dob felém, én integetek, és elindulok. Flora Purim pillangókról énekel. Ritmusra lépkedem.

Azután elhallgat a zene. Hirtelen csend lesz.

Sam fülhallgatója elveszítette a kapcsolatot a telefonjával. Visszafordulok az ajtó felé. Ő felmutatja nekem az egyik fülhallgatóját. Én neki a másikat. Megvonja a vállát. Én azt tátogom, hogy bocs.

A metró továbbindul, és eltűnik az alagútban. A megálló hangjai lépnek Flora Purimé helyébe. Úgy érzem, mintha megfeneklettem volna, mintha elveszítettem volna a kapcsolatot. Mintha elvágták volna a köteléket.