Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Schlick és Wrack

Bús az magyarnak élete

Egy tábornok, aki sír

Futtatás a homokon

A hamis eskü

Kis kunok

Fog az átok

Izgalmas párbaj

Bakterek

Nagynéném Budapesten

Mit gondolhatott az az ember

A szerelmes őzbak

Történet a becsületről

A nénike tanácsa

Éjféli kocsikázás

Gedő kasznár úr, és Ráski, az írnoka

Károly

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bársony István

TRÉFÁS TÖRTÉNETEK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-643-0 EPUB
ISBN 978-963-559-644-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás: 1910 körül.
az elektronikus változat az 1908. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Vincent van Gogh (1853 – 1890) Drinkers
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Schlick és Wrack

I.
Schlick

A nap úgy sütött, mintha fizették volna érte. Arcomról patakzott a veríték. A kánikula dőzsölt rajtunk. Peres, a kondás, maga is a híd alá bújt, nemcsak a malacai. Ott sár volt, meg árnyék.

Mi pedig csak ballagtunk ketten a komával, aki majdnem épp úgy lógatta a nyelvét, mint Schlick, a félszemű vizslánk.

Ez a Schlick a legnagyobb szabású gazember, aminőt valaha láttam. Művésze a tettetésnek és lépten-nyomon kitalál valamit, amivel becsapjon bennünket. Néha sántaságot tettet; fölemeli az egyik hátulsó lábát s szomorúan kocog mögöttünk. Erre azt várja, hogy így kiáltsak föl: „nini, koma, szegény Schlick megsántult, ma nem lehet vadászni!” Schlick az ilyen beszédet jól érti s ravasz hunyorgatással sunyít rá. Úgy tetszik nekem ilyenkor, mintha kajánul mosolyogna, amint a fejét lecsüggeszti és maga elé dohog. Ha odahívom magamhoz és mondom neki: add a lábadat, - keserves, halk nyöszörgéssel engedelmeskedik. Fájdalmasan tűri, hogy tapogassam, simogassam „beteg” testrészét. Néha följajdul, mintha mondaná: ott fáj, ott! Mi aztán sajnálkozunk és megállapodunk abban, hogy minden hiába, ma nem lehet vadászni, mert Schlicknek fáj a lába.

Ezt kivált olyankor tapasztaltam, ha a komával vadászgattunk együtt. Most is így volt. Schlick egyszerre megsántult. Nem szóltam, de tudtam, hogy csak alávaló szédelgés tőle az egész. Mert gyűlölte a komát s ahol csak tehette, lenézte és elfordult tőle.

A koma tudniillik gyönge lövő, de annál többet eszik. Nincs arra eset, hogy a szeredásban maradjon valami, ha ő egyszer elkezd elemózsiázni. Schlick akkor mindig koplal, mert még a kenyérhéját is megeszi a koma. Próbáltuk már vele, hogy kétszerannyi ennivalót pakoltunk a számára. Mindegy volt. Azt is megette az utolsó morzsáig. És látszott rajta, hogy azért még enne, ha volna mit. Így hát csak a rendes porciót vittük. Schlicknek a koma mellett úgyis koplalnia kellett. És ezt megjegyezte az élelmes kutya.

A koma ma különösen elemében volt. Elhibázta volna a granáriumot is; de azért minden lövése után biztatta Schlicket: „apport! hozd el!” Egy félóráig is elkerestette vele a semmit. Hiába láttam a saját szememmel, hogy beleduplázott a fogoly falkába, anélkül, hogy egy is leesett volna, azért ő csak apportíroztatott. Most is kijelentette, hogy legalább is három fogoly hullott le „maustodt”, s minthogy Schlick nem értett vele egyet: szidta.

Különös módon tudta szidni. Kimeresztette a szemét s elkezdett sunnyogva lopódzni a szegény kutya felé, ahogy a lepkefogó gyerek szokta, amikor a kalapját ráborítani készül valami pillangóra. Aközben szemrehányóan mondogatta: „Nem láttad? Hát csakugyan nem láttad? Bitang! Állat! Kutya!... Hát micsoda orrod van? Bezzeg, ha sült szalonna volna a fűben! He!...”

Ilyenkor Schlick a lába közé kapta a farkát s elkezdett hátrálni. Folyvást visszapislogott a koma felé, aki egyre azt hajtotta: „apport!...”

A koma végre is belenyugodott abba, hogy Schlick végképp tehetségtelen vizsla, s ezt ki is jelentette. Schlick, - ő tudja, hogyan, - kitalálta az ilyen beszéd értelmét; én legalább fogadni mernék rá, hogy így volt, mert ahányszor a koma gyalázta: fölborzolta a szőrét s gyűlöletes szemeket vetett rá.

Hogy a komával ne kelljen vadásznia, új meg új furfangot eszelt ki. Egyszer pláne azt szimulálta, hogy nyavalyatörős. Amikor megunta hallgatni, hogy: „apport-apport!”... levágta magát a földre s elkezdett rángatózni. Még tajték is jött a szájából. A koma azt hitte, megveszett s ijedtében ráfogta a puskát. Schlicknek se kellett több. Fölugrott, mintha sose lett volna baja, s vágtatva iramodott hozzám, - a hátam mögül morgott a komára.

Tulajdonképpen ekkor értettem meg, hogy minő nagy huncut.

Olyan bolondnak tetszett előttem a dolog, hogy a világért sem árultam volna el. Hisz’ ezzel a kutyával még sok mulatságom lesz, gondoltam magamban.

Otthon kilopott a konyhából egy darab spékelni való szalonnát; lenyelte, aztán hamar kifeküdt az árnyékra, mint akinek semmi köze sincsen a konyhához. Egyszer csak veri a bent settenkedő kuvaszt a szakácsné s bőszen kiabálja: „kell szalonna? kell?!” Schlick félszemmel arra bandzsított, de egyébiránt meg sem mozdult.

Másnap éppen akkor kezdtem megfigyelni, amikor becsalogatta a másik kuvaszt a konyhába. Valósággal hívta. Ehhez különben értenek a kutyák.

Bodri bement vele, s egyszer csak látom, hogy Schlick kotródik kifelé valami zsákmánnyal. A pajtását ott hagyta kezesnek. Azt is csakhamar megverték ő miatta.

Velem is megpróbálta egyszer, hogy vadászaton váljék bénává. Egy szép falka fogoly szállt be a vágás egyik sűrűbb részébe, ahol sok volt a vadkomló. Azon Schlick csak nagyon nehezen tudott keresztül vergődni, de hát kénytelen volt vele.

Küldöm: „keresd! hozd el!”

Rám néz, azzal a fájdalmas bamba nézéssel, amit már ismertem. Mintha azt mondta volna: „de hát nem sajnálsz? Nézd, szegény Schlick beteg, már megint beteg!” - És csakugyan emelgetni kezdte a lábát.

Dühbe borultam.

- Ejnye, te akasztanivaló, hát engem is baleknek nézel, mint a komát? - Puff!... jót húztam rá a kutyakorbáccsal.

Hogy kiegyenesedett!... Már semmi baja sem volt. Megértette, hogy velem nem lehet a bolondját járatnia. Attól fogva úgy keresett, hogy öröm volt nézni. Persze, hogy békítésül és jutalmazásul kijárt neki a része az elemózsiából.

A koma egyszer furcsán járt vele.

Nagyszerű álma volt, - már, mint a komának, - ha egyszer amúgy istenigazában horkolni kezdett, reggelig se hallgatott el vele. Októberben sneffeztünk az erdőn s kint háltunk a kerülőházban, nehogy a rossz úton fölboruljunk s még kitörjük valaminket. A koma egész éjjel hánykolódott, el nem tudtam képzelni, mi baja. Hajnalban morogva gyújtott gyertyát, s akkor láttam, hogy a pokrócot keresi, minthogy fázott. Csípős volt az őszi éjszaka, s elkelt volna a meleg takaró.

Csakhogy a pokróc sehol sem volt s a koma végre káromkodni kezdett.

- Talán be se hozattad, - jegyeztem meg együgyűen.

Összeszidott. - Ne beszélj bolondokat! Csak nem vesztem meg, hogy télvíz idején be ne takarózzam. (Mindig hajlott az ilyen túlzásokra, amilyen az, hogy októberben télvíz van.)

Kerestük a pokrócát sokáig; végre megtaláltuk. Schlick aludt rajta, az ágy alatt. Bizonyosan lecsüngött volt az ágyról a pokróc vége s az élelmes kutya lassankint az egészet lehúzta magához.

A koma megint szidta: „Bitang! Állat! Kutya!”...

*

Schlick vagy nyolc esztendőn át szerzett nekünk sok ilyenfajta mulatságot, azonkívül, amivel a vadászterületen kedveskedett.

Hovatovább vesztett lokomotív gyorsaságából, s végre olyanná vált már, mint a döcögő omnibusz. Nagyon megvénült a jámbor, annyi viszontagságos esztendő során.

Végre is a pákosztossága vitte a másvilágra.

Lenyelt a vágásban egy mérgezett falatot, amit az erdész a rókáknak szánt, s attól kinyújtózott.

A koma volt az egyetlen, aki nem sajnálta.

II.
Wrack

D. Berti így mondta el a Wrack történetét:

„Nagyon megszorultam vadászkutya dolgában. Pedig jó kutya nélkül olyan az ember, mint a vak koldus vezető nélkül: csak tapogatózik.

Hírré tettem a bajomat; egy jó vizslakutyát kerestem megyeszerte. Ígértem érte fűt-fát, meg ráadásul egy malacos kocát. Egyszer nagysokára beállít hozzám egy erdészféle ember s hoz magával egy vízözön előtti szörnyeteget.

Csúnyának gyönyörű volt az ebadta vizslája.

Térdig lógott a füle s nagy, búskomor fejét álmosan lóbálta maga előtt. Egyre kaffagott, ha kellett, ha nem; a termete fölért egy dán dogéval, olyan nehézkes és izmos volt. Hosszas, kávébarna szőrét örökké felborzolta a hátán, s ha az ember a szeme közé nézett, mindjárt morgott és vicsorgatta hozzá a fogát.

- Ihol a „jó vizsla”, - mondta az erdészféle ember.

Ráismertem a német vizslák egy hasonlíthatatlan díszpéldányára. Ha Noé idejében volt német vizsla: akkor ilyen lehetett.

- Vizslának vizsla, azt látom, - mondom, - de jó-e?...

- Jöjjön ki az úr, próbáljuk meg -, szakított félbe az emberem.

Ez becsületes beszéd. Ez nem akar macskát zsákban árulni. Jól van, próbáljuk.

Kimentünk egy közel levő gazosba „Wrack”-kal. Amint a gazdája kieresztette, mintha kicserélték volna. A lompos nehéz állatból egyszerre fiatalvérű dalia lett. Nagyszerűen keresett. Ami vadat talált, megállotta. A nyúl után nem futott. Megtetszett a kutya.

Az ösmeretlen vadász ekkor rukkolt ki az igazsággal. Nem kell neki a malacos koca. Nem adja ő a kutyáját egy egész csürhéért sem. Hanem zálogban hagyja nálam. Adjak neki kölcsön huszonöt forintot. Amíg azt vissza nem fizeti, (úgy se lesz nagyon hamar) addig használjam a kutyát.

Megegyeztünk.

Az erdész elment s Wrack ott maradt nálam.

Másnap mindjárt kedvem támadt egy kis vadászatra. Vállamra vettem a puskát s híttam Wrackot. Kedvetlenül, gyanakodva, vonakodva kullogott utánam, akárhogy édesgettem. Hja, természetes, hisz’ nem szokott még hozzám.

A területen is csak úgy oldalgott, settenkedett, semmi hasznát se vettem. Utoljára is el kellett szánnom magamat, hogy egyedül vadászom. Nem törődtem a murcos állattal, amely semmiféle szép szóra sem akart hederíteni, sem hozzám jönni, sem szót fogadni. Mérgemben legjobbnak hittem, ha úgy teszek, mintha ő ott se volna. Elkezdtem bújni a gazt, hogy legalább egy rongy nyulat ugrassak.

Ugrattam is, meg is plezúroztam alaposan. Láttam, hogy száz lépésre se viheti a lövést, de minthogy a nagy siskafűben könnyen elveszthettem, s minthogy Wrackra egyáltalában nem számíthattam ma: kurta galoppban kezdtem loholni a nyulam után, hogy majd még egyszer belédurrantok s végképp elcsöndesítem.

Nagy dühös dobogás állított meg. Megfordulok. Hát látom Wrackot, amint vágtatva, félöleseket ugrik magasságban s keresi ő is, hogy merre lehet az én sebzett nyulam.

Eszembe jutott, hogy azt mondta az erdész, ne apportíroztassak vele nyulat, mert, ha a nyúlszőr az orrába megy s csiklandani kezdi, akkor elkezd ugatni, tüszkölni és szuszog leffeg estig.

- Marrs vissza, Wrack! Marrsss! - szólok neki.

Aki nem hallgat rám, az Wrack.

Utána eredek, hogy majd elverem a nyúlról, ha megtalálja. Egyszerre értünk oda. Ráförmedek s minthogy nem látom benne szándékát a szófogadásnak, más eszköz híján a puskámmal igyekszem zsákmányomtól visszatartani.

Ekkor hihetetlen dolog történt.

Wrack vad dühhel vetette magát a puskámra, amelyet, - minthogy félcsöve töltve volt, - fölfelé tartottam, s egy erős rántással kikapta kezemből.

A töltött cső kakasa még föl volt húzva, így hát nem mertem dulakodni a bestiával. Zavaromban inkább eleresztettem a puskát.

Wrack a farkát a lába közé húzta s gonosz tekintettel kezdett loholni a puskámmal, amelyet úgy vitt a szájában, keresztben, mintha sétabotot apportírozott volna.

„Wrack! Wrack! Ta komm her! Wrack!”

A kutya visszafordult a fejével, de nem állt meg. Amikor fordult, a puska csöve mindig az ikrámnak szegeződött. Alig vártam, hogy megint elforduljon, hisz minden percben beleakadhatott a ravaszba valami szívós szederinda s akkor a puska elsül.

Elvégre Wrack elment. Megszégyenülve ácsorogtam egyhelyben, sokáig. A gaz közt, a cserje irányában tűnt el a kutya. Most én mit csináljak?

Tanácstalanul várakoztam. Egyszer csak jön Wrack, magától, vissza, puska nélkül. Valahova eldugta drága lankaszteremet.

Vérszemet kaptam, szörnyű energiával kezdtem parancsolni a kutyának: „apport schén Wrack, apport!”

Minden reményem ellenére Wrack hirtelen megfordult, elloholt s néhány perc mulva hozta a puskát, ki tudja, melyik bokorból. De nem adta ide, hanem közönyösen, némi jelével a fitymálásnak, letette elém vagy húsz lépésnyire.

Gyanakodva közeledtem; óvakodtam Wrackot újból megharagítani. Nem is háborgatott, engedte, hogy fölvegyem a puskát.

Nem képzelitek, fickók, milyen nagyot lélegzettem, amikor kedves puskám ismét a kezemben volt. Valóságos hálát éreztem Wrack iránt, ahelyett, hogy bosszankodtam volna. Mert hisz igaz, hogy elvitte a lankasztert, de vissza is hozta szépen.

Hanem azért mégis kiábrándultam belőle s nem kértem többet a társaságából. Nem nekem való kutya volt ő. Annak a morózus erdésznek beválhatott, mert az tudott vele bánni, de én csak halálra bosszankodtam volna, ahányszor kimentem volna vele.

Sok idő telt el s az én zálogos emberem nem jelentkezett.

A kutyájának semmi hasznát se vettem, ellenben megkeserítette az egész ház életét, mert sohasem lehetett benne bizonyos senkisem, hogy mikor és miért ragad bele a lábaszárába. Én még ilyen kesernyés kutyát sohse láttam, amelyik úgy neheztelt volna minden semmiségért. Ha a szobába került, oda telepedett, ahova éppen neki tetszett, lett légyen az dívány, ágy vagy szék. Ha aztán valaki el akarta kergetni bitorolt területéről, azt majd megette. Szegény feleségem sírva esküdözött, hogy ha meg nem lövöm, vagy el nem ajándékozom a hitvány dögöt, ő biz’ megéteti.

Képzelhetitek, milyen kapóra jött hát ebben a bajomban Gazsi pajtás, akinek ugyanaz volt a baja, ami nekem. Egy jó kutya kellett az istenadtának.