Szerb Antal

GONDOLATOK A KÖNYVTÁRBAN

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

KÖLCSEY

STEFAN GEORGE

A MAGYAR ÚJROMANTIKUS DRÁMA

AZ UDVARI EMBER Baldassare Castiglione

AZ INTELLEKTUÁLIS KÖLTŐ

IBSEN

WlLLIAM BLAKE

AZ IHLETETT KÖLTŐ

MAGYAR PREROMANTIKA

VÖRÖSMARTY-TANULMÁNYOK

DULCINEA

BABITS MIHÁLY ÖSSZES VERSEI

GOGOL

KÖLCSEY

Emberi tudomány legfőbb célja maga az ember.
Ez a pont, mely körül minden vizsgálataink
törekedéseink kisebb-nagyobb körben forognak.
Kölcsey: Parainesis

Kölcsey Ferencről beszélvén, valamennyi irodalomtörténetíró és kritikus három jellemző vonását szokta kiemelni: 1. szentimentalizmusát, 2. magas szárnyalású, nem földies, éterikus idealizmusát, 3. borongó hazaszeretetét. Kölcseynek ezek a tulajdonságai átmentek az irodalmi köztudatba, és legfontosabb alkotórészei annak a képnek, mely Kölcsey alakjáról él bennünk. Az a kép, mely jelentékeny és olvasott költőről egy évszázad múlva az irodalmi köztudatban él, ritkán szokott helytelen lenni: hiszen egyrészt a nemzet legkiválóbb kritikusainak a véleményéből szűrődött le, másrészt, ha nagy költőről van szó, bizonyos kollektív lelkesedés volt, mely a nagy kritikusok véleményét mintegy irodalmi meggyőződéssé szentesítette: a kollektív lelkesedés intuíciója pedig sokszor olyan igazságokat tud megtalálni, melyek a gondolkodó, boncolgató értelem számára megközelíthetetlenek.

Nincsen tehát semmi okunk kételkedni a köztudatban élő Kölcsey-kép helyességében, és eleve abból indulunk ki, hogy Kölcseyre vonatkozó megállapításaink végső eredményben azok lesznek, amelyeket úgyszólván mindenki tud. Az ilyen megállapítások, hogy pl. Kölcsey szentimentális, miután állandósulnak és vitára többé nem adnak okot, lassanként sémává, frázissá válnak; igazságtartalmuk nem csökken ugyan, de elhalványodik, elveszti elevenségét; amikor az ember kimondja, voltaképpen nem gondol semmire. A legtöbb, immár iskolássá vált irodalomtörténeti megállapítást ez a veszély fenyegeti.

Ilyenkor szükséges a megállapításokat revízió alá venni, és ha helyeseknek bizonyulnak, új élettel, új vérrel tölteni meg a sémát, újra igazzá tenni igazság voltukat. Meg kell tehát vizsgálni, mit tesz az voltaképpen, hogy Kölcsey szentimentális; mi ennek a kifejezésnek az eleven, nem könyvszerű értelme, és mit jelent ez ma, látásunk, szellemtörténeti fölfogásunk mai módja szerint. Mert az ilyen kifejezésnek, mint szentimentalizmus, van ugyan egy állandó, objektív tartalma, és ez definiálhatatlan; de koronként változik ennek a tartalomnak az értéke, színezete, kiterjedése, és más és más oldalát tartjuk lényegesnek. Pl. éppen a szentimentalizmus szó a XIX. századelején valami nagyon értékes dolog megkülönböztetéséül szolgált, a XIX. század közepétől kezdve pedig ellenkezőleg, bizonyos komikus és lenézett mellékzönge tapadt hozzá.

1. Kölcsey szentimentalizmusa

A szentimentalizmus szó jelentésében meg kell különböztetnünk mindenekelőtt a szó történelmi és a szó örök emberi értelmét. Történetileg jelent egy szellemi áramlatot, mely a XVIII. század közepén keletkezik, és Rousseau-t szoktuk szellemi ősének tartani; legteljesebb kifejlődését az irodalomban Goethe Wertherjével éri el; a XIX. század elején lassanként felszívódik a végtelenül összetett romantikus mozgalomba, mint annak egyik kitevője, a XIX. század közepének realisztikus-pozitivista áramlatai azután olyannyira gúny tárgyává teszik, és háttérbe szorítják, hogy megszűnik komoly szellemtörténeti tényező lenni, de tovább él, mint a vallásos rendszer mellett és alatt az ősibb babona.

De a szentimentalizmus szónak ez a jelentősége inkább csak a szakember előtt ismeretes: a köztudatban a szónak általánosabb, mélyebb és örök emberibb értelme él. A szentimentalizmus szó ebben az értelemben jelenti az embernek azt a sajátságát, hogy érezni akar az érzés kedvéért. Tiszteletben tartja érzelmeit, sőt keresi, kultiválja azokat. Ezt az emberi sajátosságot felismerte már Szent Ágoston is; talán ő volt az első, aki mibenlétével és morális értékével foglalkozott, és az első, aki nevet adott neki. Szent Ágoston Libidó Sentiendi-nek nevezi, amikor az emberek színházba járnak, hogy ott fiktív idegen bánatoktól megilletve könnyeket ontsanak, bánkódjanak, szóval érzelmeket indítsanak fel magukban, melyeknek voltaképpen semmiféle céljuk rájuk nézve nincsen, életükkel szerves kapcsolatban nincsenek; pusztán az érzelem kedvéért akarnak érezni. Szent Ágoston zseniális elnevezése már a definíciót is magában foglalja: Libidó Sentiendi, vágyódás az érzelem után, az érzelem megkívánása - tehát nem érzelem, hanem csak vágyódás az érzelem után. Ebben szokták a szentimentalizmus mivoltát félreismerni: érzelemnek fogják fel, túlságosan érzelemnek, holott éppen ellenkezőleg, a szentimentalizmus az érzelem hiányából indul ki, hiszen az után szoktunk vágyódni, amink nincs. Erős érzelmi életet élő, nagy szenvedélyek által sodort emberek nem lehetnek szentimentálisak. A szentimentalizmus előfeltétele az érzelmek megcsökkentettsége, korlátozottsága túlságos intellektuális kifejlődés, társadalmi sémák vagy természetes érzelmi szegénység stb. miatt.

A szentimentalizmusnak végtelenül sok válfaja van, a reménytelenszerelem magasztos, Petrarca-szerű kultuszától az operetthercegnő bánatáig, a számtalan előfeltevésnek és az emberek értékbeli különbségeinek megfelelően. Bennünket csak az az igen magasrendű fajtája foglalkoztat, amely Kölcsey költői működésében megvalósult.

Kölcsey szentimentalizmusáról tudjuk, hogy nála egybeesik a szótörténelmi és örök emberi jelentősége; abban a korban élt, abba a költősorozatba tartozik, melyben a Libidó Sentiendi szellemtörténeti megjelenési formáját elérte. Az ő szentimentalizmusának előfeltevései ugyanazok, mint a sorozat többi tagjáé: a túlságosan erősértelmi élet bénítólag hat érzelmi világára; mivel pedig ennek hátrányát érzi, létrejön a Libidó Sentiendi.

Tételünk első pillanatra paradoxnak tetszik; megszoktuk szentimentális alatt valami érzelemárban úszó embert gondolni, és itt azt mondjuk, hogy éppen megcsökkentett érzelmi élet hozza létre a szentimentalizmust. Merész állításunk bizonyítására és illusztrálására be kell mutatnunk Kölcsey gyermekkori és ifjúkori fejlődését. Kölcsey ugyanis gyermekkorában igen erős érzelmi életet élt, de ezt ifjúkorában kifejlődött gondolkodó hajlama megcsökkentette; szentimentalizmusa akkor keletkezett, amikor felébredt benne a vágygyermekkora és gyermekkorának érzelmi ereje után.

Kölcsey gyermekkorát egységes, mély, mindent átható érzelmi élet tölti be. Azok az emlékek, melyek Kölcsey gyermekkoráról fennmaradtak: a költő visszaemlékezései, anekdoták stb. elégségesek arra, hogy felismerjük ennek a gyermekkornak különös és jellemző vonását: ez a szomorúság. Ez a gyermekkor nem volt az ártatlan álmok, magában nyugvó öntudatlan boldogság kora, amint a gyermekkor képe a már nem gyermek ember lelkében élni szokott. - A szomorúság ott borongott a gyermekkor kertje fölött.

Kölcsey gyermekkorát különböző külső események tették szomorúvá, a legfontosabbak, amelyekről mi is tudunk. Első csapás voltapja halála, mégpedig olyan körülmények között, melyek bizonyára eltörölhetetlen benyomást tettek a gyermekre: egy őrült asszonnyal való küzdelme rázta meg annyira belsejét, hogy rövid időre rá meghalt; és a gyermek életébe a gyermeki fájdalom kényszerű átélésén keresztül bevonult az irracionális, félelmes és sorsszerű hatalmak tudata, melynek nyomasztó súlya alól ezentúl nem menekülhetett.

Azután elveszítette fél szemét, és ezáltal testszerűen is elkülönböződött a többi embertől; fél szeme mindegyre figyelmeztette őt is, környezetét is, hogy nem olyan, mint a többiek, s ezzel kezdetét vette magányossága.

Azután elvesztette édesanyját, akit olyannyira szeretett, hogy még1832-ben is versben fordul vigasztalásért immáron túlvilági alakjához - teljesen elárvult, és a magányosság minden súlyával ránehezedett.

Mindezek és bizonyára sok minden más, amiről nem tudunk, okot és tartalmat adtak a gyermek Kölcsey szomorúságának. De nem szabad ezeket a külső eseményeket túlságosan sokra becsülni. Lehet,hogy Kölcsey gyermekkora szomorú lett volna anélkül is, hogy ezek történtek volna vele. Ő azok közé tartozott, akik kiválasztattak a szenvedésre, mert szenvedésképesebbek, mint más. Lelkük egészen ösztönösen a szenvedés felé fordul, mintegy kinyílik virágként a szenvedés számára, és a sors eleve meghajtott fejükre szívesebben ejti csapásait. Ha ezek a csapások nem érték volna, bizonyára mások jöttek volna helyettük, és ha nem jöttek volna, Kölcsey kisebb okokon szenvedett volna ugyanannyit. Az ember csak annyit szenved, amennyi szenvedésre képes, és annyit viszont okvetlenül szenved, szinte sorsától függetlenül. Kihív, magára kényszerít a sorstól annyi szenvedést, amennyinek befogadására és átélésére képes. Mert Kölcsey nagyobb szenvedésre volt képes, többet is szenvedett. Ennek a nagy szenvedésképességnek maga is tudatában volt. „Nekem mindig csudálatos hajlandóságom volt áldozatok alá vetni a szívemet", írja Szemerének, „azért-e, mert akkor, amikor lehetett volna, s úgy, amint lehetett volna, szerencsés lenni nem tudott? Azért-e, mert a temérdek sokat, miket a szív kíván, elérni lehetetlenvolt, kevés pedig inkább nem kellett? Az ég tudja! Elég, hogy én akart és keresett áldozatokkal s nélkülözésekkel gyötörtem magamat az élet legszebb szakaszán; ez engem a hipochondria sötétségéhez siettetett". Valóban Kölcsey szenvedésképessége később a szenvedésmegkívánásává fejlődött és ez hipochonderré tette, aki apró dolgokat nagy csapásnak nézett, hogy szenvedhessen a szenvedésért.

A hipochondria a gyermekben bizonnyal nem volt még meg, de a szenvedésben már akkor is otthonosabban érezte magát, semmint az örömben. Az örömöt, a gyermeki játékos örömöt alig ismerte - már akkor is magányszerető volt, mint férfikorában. Sőt: gyermekkorában, amikor gondolatainak expanzív ereje, a magát-közlés vágya és a mindennapi élet társas szükségletei nem kényszerítették az emberek közé, és szabadon követhette belső törvényét, még sokkal magányosabb volt, mint később; olyannyira, hogy az ifjú Kölcsey Szemeréhez írt egyik levelében csodálkozva emlékezik meg, milyen teljes elhagyatottságban élt - egykor mint gyermek, erdőkben, mezőkön heverészve és nem beszélve senkivel - olyan teljes magányban, melyet később még az ő remetetermészete sem bírt volna elviselni.

Kölcsey gyermekkori érzelmi életének legnagyobb szabású mozzanata első és talán utolsó szerelme. Többet erről nem tudunk, mintamennyit maga írt autobiografikus levelében Szemerének, de ez a pár sor csodálatos diszkréciójával nagyon sokat mond. „Anyám halála után mindjárt érzettem a legelső mozdulatot keblemben (amennyire emlékszem). Bánatos vala az érzés, de szelíd. Egy papirosra írám föl a Bölönyi Ágnes nevét és még egyet, még egy nevet, mely nekem most is, 43-ik évemben oly kedves, mint a 11 éves gyermeknek vala. De e név szentebb, mint ide írhassam; szentebb, mint a közönség e tárgyról valamit tudhasson. Talán valaha, midőn nem leszek, fog a maradék írásaim közt egy-két szót találni, a mi legfellebb csak a psycholognak, vagy annak, ki dalaimat még akkor is örömmel olvasni fogja, lehet érdekes. Azonban e vonás a később kifejlett szentimentalizmusra nézve neked kulcsot adhat. Tudnod kell, hogy anyám neve és az a másik egyforma, legalább egymásba olvadó érzést hoztak elő." - Ennyit tudunk Kölcsey élményéről; még egy levelében említi; „Az avatatlanok előtt titok az én kedveltjeimnek nevek" (Szemeréhez, 1820. november 25.). Azonkívül talán a Czelesztina-emlékbeszéd az egyetlen mű, melyet közvetlenül erre az élményre lehetne visszavezetni, de ezt is csak föltételesen.

Annyi bizonyos, hogy Kölcsey már tizenegy éves korában szeretett egy nála idősebb nőt (csakis így lehetséges, hogy anyja emlékével összeforrott), és hogy ezt a szeretett alakot elvesztette, élete végéig tiszteletben tartva emlékét. Hogy ki volt, nem tudjuk, sem pedig Kölcsey első szerelmének históriáját. Ha az az „egy-két szó"még előkerülne, bizonyára sok minden világossá lenne Kölcsey munkáiban, egyes verseit sokkal mélyebben értenők, és talán alkotása egészének belső szerkezetét is. De Kölcsey alakjának megismerése talán nem fontos, mert azt, ami Kölcsey gyermekkori, centrálisélményében rendkívüli, sorsdöntő és Kölcsey mivoltát kinyilvánító, így is látjuk.

Hogy egy tizenegy éves gyermek szerelmes, nem meglepetésszerű, az sem, hogy jóvá) idősebbe; azt lehetne mondani, hogy természetes is: anyja halála után be kellett valahogy tölteni az űrt, melygyöngédség után sóvárgó szívében nyílt, és amikor talált egy nőalakot, aki anyjához hasonlóan jó és szeretetre méltó volt, gyermeki szíve minden ragaszkodásával feléje fordult; ebben nincs semmi csodálatos.

A csodálatos az, hogy ezt 43 éves korában említi (jóformán ekkor említi először), és hogy akkor hogyan említi. Ugyanis mindjárt első pillanatban szembetűnik, hogy Kölcsey nem úgy emlékszik meg első szerelméről, mint valami idillikus gyermektörténetről, mosolyogva és sajnálkozva a boldog idők hirtelen tovatűnte fölött; Kölcsey sajátos klasszikusan merev komolyságával ír róla, és teljesen szolidárisnak vallja magát a gyermek Kölcseyvel ebben az érzésben:„most is, 43-ik évemben oly kedves, mint a 11 éves gyermeknek vala. De e név szentebb, mint ideírhassam."

Tehát az az élmény, melyet gyermekéveiben nyert, elkísérte egészéleten át, és költészetének alaphangja maradt: ez mutatja, hogy ez az élmény Kölcseynek valóban legnagyobb élménye volt. Ha nem ez lett volna, nem említette volna az autobiografikus levélben, melynek hideg, objektív számot adása nem tűri semmi egyéb szerelem, asszony felemlítését; tehát Kölcseynek soha többé nem volt szerelme, mely intenzitásban, kihatásban ezt az elsőt megközelítette volna.

Kölcsey számára ez az élmény annyit jelentett, hogy ebben az élményben valósult meg legnyilvánvalóbban, legközvetlenebbül szembenállása a világgal, ebben az élményében találkozott legkevésbé elfátyolozott sorsával, és ennek okából ez az élmény mintegy az összes többi élmény mintaképévé és végső határértékévé vált. Éppen mert ennyire szimbolizálta Kölcsey egész sorsát, hordozta magával egész életén át, mint valami régen hallott, nem egészen értett orákulumot.

Kölcsey centrális élményének teljesen elvont megfogalmazása ez volna: az ideál nem puszta elv, gondolat a költő számára - rövididőre megjelenik életében testet öltve, emberi alakban; magasztosan, fölöttünk állóan, de gyöngéden egyben, mint az anya, megkívánva, de tiszta kívánsággal, mint ahogy a gyermek szeret - és azután elmúlik visszahozhatatlanul, a vágy utána pedig örök. Ebben az élményben minden összeforr, ami Kölcsey érzésvilágát alkotta: eszmei magasra törekvés, az árva és magányos sóvárgása a szeretet után, tisztaság, a múlandóság fájdalma és reménytelen vágyódás valami elveszített után.

Az élmény mélységesen sorsszerű volta abban rejlik, hogy a legelső nagy élmény válik centrálissá. Ezáltal Kölcsey egész további élete valami végzetesen reménytelen arcot nyert: mert ami vágyainak végső értelme volt, teljesen a múltba tartozik, a legrégibb múltba, a gyermekkorba: Kölcsey élete tehát eleve visszafelé, önmaga felé fordult élet, melynek jövője nincs, és minél távolabb él, annál inkább eltávolodik attól, amit célnak lehetett nevezni. Ily módon Kölcsey romanticizmusa már gyermekkorában megleli a legmegfelelőbb életformát: vágyódni a legabszolútabb vággyal a teljesen elérhetetlen, a múlt után.

Ha a szerelem különböző lehetőségeit csoportosítani akarnók, Kölcsey a dantei szerelem csoportjába kerülne. Ő is, mint Dante, gyermekkorában ismerte meg és gyermekkorában veszítette el azt, akit mindvégig szeretett: és a szeretett lény alakja, megszűnvén földi lenni, erkölcsi ideállá, élete irányítójává és egy végtelen, transzcendens vágy céljává lett. Ez a szerelem a legmagasztosabb minden szerelem között, mert a vágyódás, amelyet kelt, a legvégtelenebb, a legkevesebb földi megtöréssel fut az Abszolút felé, mely minden vágy végső célja. Olyannyira magasztos, hogy ha mást nem tudnánk Kölcsey idealizmusáról, ez az egy elég volna, hogy annak mibenlétét megérzékeltesse: olyannyira magasztos, hogy nem lehet csodálni, ha józan kritikus elmék, mint pl. Gyulai Pálé, kétségbe vonták valódiságát, éppen úgy, mint Beatrice létezését.1

Kölcsey szerelme mindazonáltal oly végtelenül különbözik a Danteétól, mint a középkori-katolikus Dante a romantikus-protestánsKölcseytől. Dante és Beatrice vágyai, mint a párhuzamos vonalak, a végtelenben találkoznak, és Dante szerelme megoldást nyer egy transzcendens világban, a Paradisóban; ezért élete nem reménye vesztett, és szenvedéseire Beatrice túlvilági glóriája hinti fényességét. Kölcsey csak transzcendens vágyakat ismer, de nem transzcendens megoldást; a romantikus vágya és élete eleve reménytelen; magányos futás egy elérhetetlen végtelen felé, mint a parabola különös vonaláé, és útjának homályát nem deríti semmiféle fény.

Mindezzel csak azt akartuk mondani: akinek központi élménye gyermekkorára esik, annak gyermekkora nem lehetett az az idillikus, egyszerű és boldog állapot, amilyennek a gyermekkort általában tartani szokták. Sőt ellenkezőleg: érzelmekben nagyon gazdag korvolt ez a költő számára, érzelmeinek szabad kiérzését ekkor még nem gátolta spekulatív önvizsgáló értelme és életének apró kötelékei, teljesen átengedhette magát a magányosságnak, a szomorúságnak és a szerelemnek.

Mosolygasz ó barát, hogy érett éveimben
Gyulladva festem én az eltűnt gyermeket;
Ah most is újulást találok képzetímben
S könnyebb szárnyain bolyong elmém a föld felett.

Így írt Kölcsey Ideál című versében. Későbbi vágyódása a gyermekkor után nem az idillikus gyermekkornak szól, hanem annak a kornak, amikor élete a legnagyobb intenzitású volt, mert érzelmeit nem törte meg semmiféle reflexió, amikor a „szív" szép zsarnokuralmát még nem alkotmányozta az „ész".

A debreceni tanulóévek alatt azután kifejlődött Kölcseyben a gondolkodó, majd a gondolkodás öncélúvá válván, a racionalista.

Kölcseyben az irodalomtörténeti kutatás hosszú ideig csak a költőt és ezzel kapcsolatban az erősen érzelmi irányú embert látta, és csak újabb időben foglalkoznak behatóbban a kritikus és teoretikus Kölcseyvel; csak újabban kezd átmenni a köztudatba, hogy Kölcsey elsősorban is gondolkodó ember volt, minden gazdag érzelmi kultúrája mellett is éppen észember volta által különbözik el a legtöbb magyar költőtől. Ő az első magyar költő, aki mélyreható filozófiai tanulmányokkal foglalkozik (utána sincs sok). Ő csaknem az első, aki tudományos nívón álló kritikát ír; az első, aki költészetének elméleti alapvetésével, esztétikai problémákkal foglalkozik; univerzális szellemi érdeklődésébe belekapcsolódnak olyan tudományágak is, melyek a magyar szellem számára úgyszólván teljesen ismeretlenek voltak: történetfilozófia, vallásfilozófia, összehasonlítható mondakutatás és folklór.

Mindez a tudományos foglalatosság minden külső körülmény hozzájárulása nélkül (pl. polgári foglalkozás előírta stúdiumok, tudós társaságba való keveredés, intellektuális hiúság stb.), sőt éppen a külső körülmények ellenére, spontán, egészen belső, gondolkodásra, az Igazság keresésére hivatott lényéből fakadt. Ha ezt tekintetbe vesszük, nem tűnik ellentmondónak, hogy Kölcsey inkább voltgondolkodó, semmint költő.

Amit a Kölcseyvel olyannyira rokon német koraromantikusokról mond Walzel, el lehet mondani Kölcseyről is: a költő válla mögött, mikor ír, mindig ott áll a gondolkodó. Alig van magyar költő, aki annyi teoretikus meggondoláson keresztül jutna el az alkotáshoz, mint Kölcsey. Sokszor az a benyomásunk, mintha csak esztétikai elveinek illusztrálásául írná verseit. Hogy egyéb példát ne idézzünk, elég, ha ismert hosszú és kínos kísérleteire hivatkozunk, mellyel a magyar népdal „tónját" megnemesíteni próbálta. Soha magyar költő nála tudatosabban nem szemlélte költői fejlődését. Leveleiben az irodalomtörténetíró objektivitásával számol be stílusváltoztatásairól, pontosan megjelölve mindig költői intencióit. Vele született filológus hajlandóságánál fogva állandóan hatásokat keres és talál sajátműveiben még olyankor is, amikor azokról szó sem lehet. „Legrégibb verseim Hölty és Salis manierjában írattak, kiket még akkor nem ismertem." (Döbrenteyhez, 1813. november 15.)

Annak, hogy Kölcsey elsősorban gondolkodó természet: volt, nem mond ellent az az általánosan ismert vallomás, melyet Kazinczy fölött tartott emlékbeszédében mondott. „De az én lelkem minden ideái összeolvadásban vagynak egymással, s a szív húrjain rezegnek keresztül." Ez nem azt jelenti, hogy eszméi voltaképpen érzelmek, és nem gondolatok - hanem azt, hogy az ő számára az eszme, a gondolat annyira lényéből fakadt, hogy pusztán gondolati mivolta már bizonyos érzelmi velejárókat, örömet, fájdalmat vált ki belőle, mint más emberből a konkrét életjelenségek. Azt jelenti, hogy őneki az eszme a szó szoros értelmében „szívügye". Az eszme nem valami izolált részt képezett lényében, hanem a legszorosabban összeforrt vele. Kölcsey számára eszméi életkérdést jelentenek, sorsa eszméi sorsával dőlt vagy emelkedett, azok közé tartozott, akik „elvéreznek egy gondolaton".

Kölcsey gondolkodó volta bizonnyal debreceni iskolás évei alatt fejlődött ki. A különködő hajlamú, társaságkerülő fiú itt találta meg igazi barátait a könyvekben, igazi játszóterét a gondolat birodalmában. Fennmaradt apró anekdoták ravasz könyvvásárlásokról megőrzik számunkra a gyermekifjú szenvedélyes szeretetét a könyvek iránt. Az újonnan felfedezett szellemiség felkelti az ifjú lappangó pátoszát, érzi, a gondolat, a tudomány az ő ereje, ez az, amiben értékesebb a többinél, ami okot ad neki, hogy a többiektől, a lármásoktól elkülönüljön. Mert Kölcsey nagyon szeretett kitűnni a tömegből, individualizmusa és feltétlen értékre való törekvése késztette rá. Nem lehet csodálni tehát, hogy az értelmet hovatovább mindenekfölött valónak, legfőbb értéknek tartotta, hiszen mindenkinek az értékrendszerét befolyásolja, hogy miben érzi önmagát értéknek, így lett Kölcsey racionalistává.

Kölcsey racionalizmusa bizonyos fokig mindvégig megmaradt. Ez megnyilvánul abban, hogy szellemi értékeket, művészetet és tudományt minden más fölé helyezett. A reformációt „Töredékeiben"azért ítéli el, mert az emberiség figyelmét egyoldalúan a valláserkölcsi problémákra irányította, és ezáltal évszázadokra megbénította a tudományok, a „felvilágosodás" útját. „Tantum Religio", írja Pázmányról Kazinczynak. Sajnálja, hogy Pázmány éles eszét és ékes-szólását vallási problémákra fordította, ahelyett hogy a tudományok előmenetelén munkálkodott volna. Még politikai felfogásába is mélyen belenyúlt racionalizmusa: a jobbágyok helyzetét elsősorban azért tartja szánandónak, mert nincs alkalmuk szellemi javakat gyűjteni. Röviden utalunk rá, hogy Kölcsey egész politikai rendszere, doctrinaire idealizmusa és liberalizmusa racionalizmusában gyökerezik: minden embernek van értelme, képes igazságokat megismerni; tehát minden ember a benne rejlő lehetőség szerint egyforma - törekedni kell, hogy minden ember elérje a benne rejlő lehetőségek teljes kifejlődését: a teljes intellektuális kultúrát.

Az előbbi lélektani okokon kívül Kölcsey olvasmányai is bizonyítják, hogy racionalizmusa debreceni tanulóévei alatt fejlődött ki. Legnagyobb hatással ez idő tájt Bayle Dictionnaire-je volt rá, az ész fölötti dolgokban kételkedő, a „józan észben" babonásan hívő racionalizmus iskolapéldája. Szépirodalmi olvasmányai nagyobbára a XVIII. századi francia irodalomból kerültek ki, mely ez időben racionalisztikus színezetű volt. Tizenöt éves korában kezdett franciául tanulni, és ekkor olvasta az Henriade-ot, Nagy Frigyes verseit, Boíleau-t; a franciák iránt való szimpátia egészen 1810-ig tartott.

Természetesen nem szabad azt gondolni, hogy ezek a könyvek véletlenül kerültek Kölcsey kezébe. Bizonnyal szinte ösztönös kiválasztással találta meg azokat a könyveket, melyek akkori irányának megfeleltek; bizonnyal olvasott más könyveket is, amelyek éppen mert nem illettek akkori gondolkodásához, nem is tettek rá nagyobb hatást, ezért nem is említi azokat. A francia racionalizmus vezérkönyvei szükségszerűen hozzátartoztak az ifjú Kölcseyhez.

Új korszak kezdődik Kölcsey belső fejlődésében, amikor 1809-ben, iskolái bevégeztével Pestre jön. Ez idő tájt ismerkedett meg Kazinczyval és Kazinczy révén a pesti költőkkel, kik közül Szemere Pálban legjobb barátját ismerte meg. Ezeknek a hatása alatt kezd foglalkozni a már nem racionalista német költőkkel; erre az időre kell tenni mindenekelőtt Herder hatását, mert a Töredékek-et, melyekben Herderre hivatkozik, ebből az időből való leveleiben már említi. Ez idő tájt történt, hogy a debreceni kollégium monoton sárga falai közül kilépve fölismerte, hogy van egy világ a könyveken és iskolás szabályokon túl. Az iskolában sohasem érezte jól magát; szellemét nyűgözték az ortodox kálvinista szellem korlátai, az értelmüket vesztett tradíciók, a számára idegen tanári és még idegenebb szilaj-diákos levegő. Kétségkívül bizonyos fiatalos és ujjongó felszabadulás érzése fogta el, amikor Pestre ért. Ehhez járult, hogy a világot eddig csak könyvekből és fantáziából ismerte, és most megmutatkozott előtte egy fiatal város friss, jövő teljes növekedésében; barátokat talált, elismerést, életprogramot irodalmi ambícióinak megvalósításában - szóval életének roppant kitágulását.

Valószínűnek kell tartani, hogy ekkor érte meg korának legáltalánosabb, legtipikusabb élményét, melyet talán a racionalizmus csődjének nevezhetünk, és amely a Faust első monológjától kezdve meg-számlálhatatlan irodalmi kifejezést talált: hogy a tudomány, az értelem nem lehet az ember végső célja, az eleven élet mérhetetlenül gazdagabb, mint az értelem birodalma; az értelem korlátozza az életteljes kifejlődését.

A debreceni formáktól és nyűgöktől való felszabadulás diadalmas érzése tehette Kölcseyt fogékonnyá az általános európai szellemi áramlat iránt, mely Rousseau-tól és Herdertől indult ki, és a racionalizmus észkultuszával szemben az érzelmek, az eleven élet jogait hirdette. Ez a mozgalom a német irodalomban a Sturm und Drang alkotásaiban csapódott le. (Kölcsey feltétlen ismerte, ha mást nem, legalább a fiatal Goethe és a fiatal Schiller Sturm und Drang jellegű drámáit.)

A fiatal Kölcsey is felismeri az életértékek fontosságát, annál is inkább, mert nagyon jól tudta, mi az igazi érzelem, az igazán intenzív belső élet: hiszen emlékezett gyermekkorára, gyermekkorának egész énjét átható fájdalmaira és magányos boldogságára az erdők mélyén. Gyermekkorából jól emlékezett az élet teljességének eláradó érzésére, melyet semmiféle értelmi úton megközelíteni nem lehet, ésnem lehet közölni azzal, aki nem ismeri - amelyet évekkel később olyan szépen írt le Országgyűlési Napló-jában: „Mert amit a lélekhosszú szép álmok által tett sajátjává, ami érzelmi homályból gondolati tisztaságra soha fel nem derült, ami a látszó világ alakjait azért olvasztja össze, hogy a képzelet erejében ideállá váljanak: azt érteni nem lehet. Érezni pedig - oh, barátim, azt az édes-keserű, azt a sötét-világos, azt a szívet és ideget keresztül rezgő, azt a lélekben oly tisztán álló és mégis ismeretlen valamit érezni nem dolga mindenkinek."

Kölcseynél is, mint a romantikusoknál, az életérzet öntudatra ébredése bizonyos újplatonikus filozófiai reminiszcenciákkal jár együtt,az eksztázis, az eksztatikus megismerés tiszteletével. Ez a romantikus újplatonizmus inspirálja Kölcseynek világnézetileg legmélyebb és általában talán legérdekesebb művét, a Czelesztiná-t, melyben valószínűleg gyermekkori szerelmének és ezzel kapcsolatban teljes életű gyermekkorának állít emléket; tisztelete az életértékek iránt ebben a művében kristályosodik ki. „Isten az emberbe lángfolyamot önt vala, mely adja az életet; hagyd a lángot hűlni és nem fogsz gondolni, nem fogsz érezni, akarni és tenni semmit, amit a maga körében a hidegvérű csiga éppen úgy nem tehetne. Lángolni és mindig jobban, mindig tisztábban lángolni kell az embernek, hogy rendeltetéséhez képest nagyot és szépet művelhessen."

De amikor Kölcsey tudatára ébredt annak, hogy az érzelmek által milyen csodás gazdagságot hordoz magában, már nem volt gyermek, az áradó élet intenzitása már megcsökkent: időközben kifejlődött a gondolkodó, a boncolgató, könyvsápadt Kölcsey. Nagyon is érezte, hogy az érzésnek azt az erejét, melyet gyermekkorában átélt, most már soha többé nem fogja elérni, mert most már közbeemelkedett a gondolat fala, és minden fény megtörik azon keresztül. Ezért van, hogy az érzelmekről mindig bizonyos fájdalmas rezignációval beszél; mert tudja, hogy az érzelmi élet teljességét, az önfeledt elmerülést az érzelemben, a nagy feloldódást úgysem éri el. Egy jellemző példa Kazinczyhoz 1814. május 31-én írt leveléből: „Boldog az, kinek sok kötelékei vagynak az életben, kinek sok kicsinység azok által fontos leszen, s sok mit a Stoának vagy a Religionak bölcsei hiábavalóságnak kiabálnak, ő előtte a leg-magához vonszóbb alakban jelenik meg. Igaz, hogy nehezebben fogja majd a sors viszontságait s egykor az elválást szenvedni, de élt, de élt (Kölcsey maga húzta alá) egypillanatnyi keserv, mi az évekig tartott boldogsághoz képest? Nekem nincsenek kötelékeim s ez az epicurusi cynizmus vagy cynikusi epicurismus, mely a kényt és fájdalmat, a jelenlétet és jövendőt csudálatos egybeolvadással tartja előttem, elvette még könnyeimet is, az öröm és szenvedés könnyűit egyaránt." Természetesen itt másról van szó, Kölcsey magányosságáról is panaszkodik, nemcsak érzelmeinek megcsökkenéséről - de a Kölcseynél szokatlan, kettőzött, rövid mondatú szerkezet: „de élt, de élt", a fájdalmas felkiáltáserejével bizonyítja, hogy sokszor úgy érezte, ő voltaképpen nem is élt, mert nincsen meg érzelmeinek a kellő ereje, az az intenzitása, melyet gyermekkorából ismert. Más levélben azon panaszkodik, hogy „szárazabb a közembernél". És ez nem költői nagyítás: mert aki ismeri a teljes életet, az érzelmek teljes áradását, a „Hochgefühlt", ahogy a romantikusok nevezték, az érzelem híján levő óráiban valóban szárazabb, mint a „közember", mint az elszegényedett emberszegényebb, mint az, akinek sosem is volt vagyona.

Kölcsey leveleiben minduntalan panaszkodik fáradt, kedvetlen, nyomott hangulata miatt. „Két hosszú, két unalommal teljes évet húztam így ki barátaimnak s önmagamnak társasága nélkül, eltompultam, elsüllyedtem." (Kazinczyhoz, 1813. június 25.) Ezek és hasonló helyek azt az érzést keltik az emberben, hogy az a borongás, mely Kölcsey napjainak nagy részét betölti, nem volt tulajdonképpen fájdalmas állapot, hanem az örömnek és fájdalomnak teljes hiánya, és éppen a minden érzelem nélkül való tengődés keserítette el.

Nem akarjuk azt állítani, mintha Kölcseynél a lelki szárazságállapota állandó lett volna. Hiszen más nyilatkozatai ellenkezőjét bizonyítják. „Én olyan vagyok, mint a thermometrumi kéneső, mely a levegői változások legkisebbikét is megérzi", „olyan vagyok, minta görög dithyramb, egyik gondolatból a másikba, egyik humorból a másikba ontom magamat". (Szemeréhez, 1817. március 23.) Ezt sem szabad szóról szóra venni. Csak azt bizonyítja, hogy voltak korszakai, amikor erősebb érzelmi életet élt, és a visszaemlékezés ezekre a napokra még szomorúbbá tette lelki szárazságát.

Kölcsey tehát olyan ember volt, aki teljes értelmi belátásával, sajátosan fejlett tudatosságával tudta, hogy az érzelmek intenzitása adja meg életének igazi értékét; képes is volt erős érzelmekre, de általában kevesellette azt, amit érzett, sőt igen gyakran érzelemmentes lelki szárazságban szenvedett. Ebben a belső ellentmondásban látom Kölcsey szentimentalizmusának lelki gyökerét.

Ugyanis természetes ezek után, Kölcsey gondosan őrizte, ápolta érzelmeit, igyekezett felkelteni azokat magában, és ha megvoltak, minél nagyobb intenzitásra felfokozni; érzelmeiből szóval valóságos kultuszt űzött. Ezek alapján a Kölcsey-féle szentimentalizmust talán ily módon lehetne definiálni: a gondolkodó ember érzelemkultusza.

Ez a definíció igen közel jár Schilleréhez, aki talán először kísérelte meg a szentimentalizmus elméleti és tudományos megközelítését. Szerinte a szentimentális ember vágyódik az ideális, a teljes élet után, amelyet a naiv ember vágyódás és reflexió nélkül, egyszerűen él. Ha ehhez hozzávesszük, hogy Kölcsey a teljes életet a teljes intenzitású érzelmi életben látta, akkor a schilleri definíció őrá is érvényes.

A szentimentális hangulat ezek szerint tehát nem érzelem, hanem vágy az érzelem után; a szerelem vagy a bánatos borongás voltaképpen nem szentimentális érzések, hanem a szerelem vágya vagy a bánat vágya a szentimentális érzés. Vigyázni kell, nehogy összekeveredjék a szentimentális vágy fogalma a rokon romantikus vággyal - a romantikus vágya kielégíthetetlen, mert a végtelenbe tendál. A szentimentális ember vágya nem fut olyan messzire, minta romantikusé; az ő számára már a romantikus vágy is cél lehet, mert ő csak a teljes érzelem után vágyódik, és a romantikus vágy már az. A szentimentális vágy tehát bizonyos tekintetben a vágy vágyának mondható, az érzelmi élet végső derivátuma ez, másodlagos érzés, amely az élet elevenségét elvesztette már, sápadt, üveg-házi, beteges növény.

A szentimentalizmusnak vágya az érzelmek tükörképe. Az ön-vizsgálat a lélek legkisebb rezdülését is visszavetíti, hogy az érzelmeit tisztelő szentimentális ember gyönyörködhessék benne. Ehhez járul bizonyos esztétikai finomság: az önvizsgálódó úgy tekinti gonddal kitenyésztett érzelmeit, mint valami műalkotást; értékmérő a Szépség lesz, és ideál a Szép Lélek. Innét az affektált, tetszelgő vonás a szentimentalizmusban.

Kölcseynek összes további szerelme ilyen tisztára szentimentálisjellegű: voltaképpen nem szerelem, hanem vágy a szerelem után. Ezt Angyal Dávid és Vértesy Jenő is hangsúlyozták; nyilvánvaló Kölcsey valamennyi szerelmes verséből és leveleiben fennmaradt vallomásaiból. Két szerelméről tudunk: az egyik Álmosdon volt 1814-ben. Erről a szerelemről írja önéletrajzában: „Szerelmem boldog volt volna, de én igyekeztem mindig elfelé szakasztani magamat, a név mellett, mit a 11 éves gyermek anyja neve mellé írt, minden más kötés hidegnek, bűnnek tetszett. És kaptam az első alkalmon, hogy magamat elszakasszam és Sámuel testvérem megházasodván, elhagytam Álmosdot (1814. május)."

Mit jelent ez? Egyrészt a mérhetetlenül hűséges Kölcseyre ismerünk benne, akit első és egyetlen dantei szerelmének emléke mindvégig elkísér. Látjuk a visszafelé fordult Kölcseyt, akinek a számára minden, ami szép és igaz, reménytelenül elmúlt, és a jövőt hordozó érzést hidegnek és bűnösnek látja. De ezen kívül azt is mutatja, hogy Kölcsey mennyire kevesellette érzelmeinek intenzitását, ha gyermekkori érzelmeivel hasonlította össze; érezte, ez nem az igazi nagyérzés, melyre szentimentális vágya tendált. Nem volt szerelmes, csak szeretett volna szerelmes lenni, és mert nem tudott olyan mértékben szeretni, amint megkövetelte magától, a számára régtől fogva ismertorvossághoz fordult: az áldozatos lemondáshoz. Ezt bizonyítja abból az időből való, Kazinczyhoz írt levele: „Tudok én még most is szeretni, de mennyire különbözik a 24 éves férjfiúnak szerelme a 18 évesnek lángjától? Ha szívemet a legkeményebb vizsgálatra vonom, kénytelen vagyok megvallani, hogy szeretem mostani lyányomat is, forrón s az epedésig, s mi az mégis, hogy örömmel megyek innen?" (Az itt említett 18 éves korban volt szerelméről nem tudunk semmit. Ez körülbelül egybeesik az iskolából való szabadulás idejével.)

Második szerelme Pécelen játszódott le. Erről a következőket írja: „Szent igaz, szerelmes kezdek lenni, azt dalaim bizonyítják, de kibe? Azt ki nem találjátok, ha az egész kalendáriumot felforgatjátok is. Kettőt mondtatok akkor, s egy harmadikat mások. A kettőről nem szólok; a harmadik neve szent nekem; de mindent bírt ami barátságot és becsülést ébreszt, semmit, éppen semmit, ami szerelmet. A negyedik első pillanatban komolyan kapott meg; úgy véltem, hasonlít az ideálhoz, a mi a gyermek szíve alatt egykor támadt s azóta élni meg nem szűnt." Kölcsey tehát ismét kezdett szeretni, vagyis kísérletet tett a szerelem felé, de elébe állott az örök árnyék: a gyermekkori emlék, mely egyrészt figyelmezteti, hogy szerelme tárgya nem olyan, kevesebb, mint a gyermekkori volt; másrészt, hogy ő maga nem olyan, mint az egykori, a gyermek Kölcsey volt, a töretlen-tiszta érzelemre nem képes immár. - Ezután meg sem kísérli többé, hogy szerelmes legyen. Házassági tervekkel, úgy látszik, sohasem foglalkozott; semmiféle élő női alak nem tudott annyira hozzáfűződni életéhez, hogy megkívánta volna azt az életformát, mely kettejük együvé tartozását állandósítja és szentesíti.

A sohasem szerelmes költő elég ritka jelenség a világirodalomban. Hiszen még Dante sem bírta elviselni magányosságát az ideává lett Beatricéval, és megházasodott, anélkül hogy házasságát hűtlenségnek érezte volna. Kölcseyben tudatának cenzúrája oly erős volt, hogy megbénított minden érzelmet, amely nem volt méltó az első nagy érzéshez. Azonkívül benne az ideális világ képe oly eleven volt, hogy a valóság világát szinte meg sem látta az ideál fényétől elvakított szemével.

Annál erősebben élt benne egész ifjúságán keresztül a vágy a régi, tiszta, erős szerelem után. Ez a vágy volt versei jó részének ihletője: ha az életben nem élhette meg a nagy érzést, legalább a költői alkotás eksztázisában próbálta újraélni. Szerelmi versei valóságosként ábrázolnak valamit, ami csak a vágyban élt.

Ezek voltak Kölcsey szentimentalizmusának belső előfeltevései. Természetesen megtalálta azokat a költőket, akik hasonlóak lévén, számára irodalmi mintául szolgálhattak; akiknek a költészetében mintegy önmagára ismert, akiknek követőjévé és folytatójává vált. Hasonló előfeltevések, természetük belső analógiája segítette elő Kölcsey találkozását korának egyik legünnepeltebb szentimentális költőjével: Matthissonnal.

Kölcsey a német szentimentális költőktől tanulta meg, melyek és milyenek azok az érzelmek, melyek a szentimentális ember számára kívánatosak. Mert nem minden érzés alkalmas, hogy a szentimentális ember érzelmek után való vágyának célja legyen. Pl. a harag indulata, a féltékenység, az érzéki szenvedély, az akarat szenvedélyei: nagyravágyás, munkakedv stb. erős, sokszor az egész embert eltöltő és teljes erejű érzelmek, mégsem vonzottak semmiféle szentimentális költőt; az egész szentimentális költészetben nem találunk verset, mely ezeket az érzelmeket juttatná kifejezésre.

Ennek oka igen egyszerű. A szentimentális ember érzései nem adottságok, nem rezonanciák a külvilág benyomásaira, sem pedig a lélek ősi, tudatalatti mélyeiből hirtelen, csaknem megokolatlanul feltörő, sötét hullámok. A szentimentális ember érezni akar, vágyódik az érzelemre; nyilvánvaló tehát, hogy tőle függ, milyen érzelemre. Nem fog olyan érzelmet kiápolni magából, mely teljességgel kellemetlen, minden édességnek híjával való; de még csak olyat sem, amelynek nincsen esztétikai értéke, mert hiszen a szentimentálisember költő, vagy legalábbis a költészet szellemében felnövekedett, költőien érző ember (jellemző, hogy abban a korban a nem szentimentális emberek a szentimentalizmust tisztára a divatos regények és versek rossz hatásának tulajdonították), márpedig a költő mivoltánál fogva a szép dolgok felé vonzódik. A harag, a féltékenység nem lehettek szentimentális érzések, mert csak kellemetlen oldaluk van; az érzékiség, nagyravágyás, munkakedv nem esztétikusak.

Ehhez járul, hogy amit a szentimentális ember keres, érzelem, és csak érzelem, minden akarati, minden tettbeli velejáró nélkül. Nem kereshet tehát olyan érzelmet, mely tettet, aktivitást von maga után, mint a munkakedv, még csak olyat sem, mely erős külső jelekkel, tettszerű gesztusokkal jár, mint a harag. Minden aktivitást igyekszik kiküszöbölni, mint ami zavarja a tiszta érzelmet és annak a vizsgálatát és élvezetét. A szentimentális érzés passzív.

A szentimentális költő tehát eleve bizonyos választással él érzelmeivel szemben. Kölcsey a kész érzelmi formákat tanulta el németmestereitől. Ilyen érzelmi forma elsősorban három szerepel Kölcsey költészetében:

1. A szentimentális bánat. A szentimentalizmus fogalmához a bánat mint elválaszthatatlan kiegészítő járul a köztudatban; a szentimentális embert csak mint bizonyos enyhe, sírékony bánat hordozóját tudjuk elképzelni. Valóban a szentimentális költők semmiféleérzést nem részesítettek akkora tiszteletben, mint a bánatot. A bánatvolt az ismertetőjel, melynek segítségével az érzékeny szívek fel-ismerték egymást, ez volt a nemesi oklevél, mely a nem bánatos, nem szentimentális és ezért közönséges, megvetett emberektől elválasztotta őket.

Miért tisztelték a szentimentális emberek a bánatot ennyire? Miért nem inkább az örömet? A legtöbb ember a bánatot valamiképpen mélyebbről jöttnek és ezért értékesebbnek érzi, mint egyéb emócióit. Ezerszer tapasztalhatjuk, különösen egyszerűbb emberek részéről, hogy amikor meg akarnak nyerni bennünket, amikor meg akarják mutatni, hogy értékesek, akkor „feltárják szívüket", vagyis előadják bánatukat, nem mert szükségük van megnyilatkozásra, szánalomra (hiszen sokszor már annyiszor kitárták szívüket, hogy gépiesen lehadarják bánatukat, mint valami leckét), hanem hogy kincseiket, kincses önmagukat megmutassák, azért panaszkodnak. Ha az ilyen ember tudatosítani tudná belső intencióját, ezt kellene mondania: „Ez az én bánatom, és a bánat teszi ki a legmélyebb rétegemet, ez köt össze engem a végső értékkel, a dolgok kimondhatatlan lényegével; bánatomban vagyok igazán ember, a szó legmélyebb értelmében." A szentimentális ember is feltétlenül értéknek érzi bánatát - és mivel a szentimentális ember sajátos érték után való vágya abból áll, hogy érzelmei által akar értékes lenni, tehát igyekszik a legértékesebb érzelmet, a bánatot ápolni magában. Márpedig a szentimentális ember is értékes akar lenni, és ebből fakad a szentimentális gőg. (Hogy csak egy példát hozzunk fel: Fanny megvetése a hideg-érzéketlen „emberek", „az emberek" iránt.)

A szentimentalizmus mivoltából következik, hogy nem minden-fajta bánat képezheti a kultusz tárgyát. Csak olyan bánat alkalmas,amelynek van bizonyos paradox édessége, amely mellett elfér a sírásban való gyönyörködés érzése, az önkínzó gyönyörűség, a szentimentális ember jellemző vonása. Ezért szükséges, hogy bizonyos lágyság, finomság legyen a bánatban; szükséges, hogy bizonyos ideig eltartson. A saját fájdalmunkban való gyönyörködés különben igen nehezen analizálható, és igen messzire vezetne az analízis; itt beérjük azzal, hogy idézzük Kölcsey csodaszép vallomását a bánatról, mely mélységben és kifejezésbeli szépségben talán legkiválóbb e nemben a magyar irodalomban: „Mert a fájdalom is felveszi a szépség alakját; s mint a márvány Niobe, szívet és lelket vívhatatlan erővel ragad meg, hogy mindig ifjú szerelemmel függjünk rajta, s összedűlt kebellel is jobban-jobban fűzzük magunkhoz; minden vigasztalást kerülvén, nehogy az imádott bálványképet tőlünk elragadja." (Országgyűlési Napló, 1832. Szilveszter.)

2. A szentimentális szerelem. Az előbbiekből következik, hogy csak a kesergő szerelem szentimentális: a viszonzatlan, az elmúlt, a halott iránt érzett, a „világ" által meggátolt szerelem. A szerelemben az a fontos, hogy minél több és szebb érzést váltson ki abból, aki szeret - azért nagyon lelki természetű; a szentimentális embernek igen kevés igénye van szerelmével szemben; elég, ha kisírhatja magát keze fölött. (Werther, Petőfi: A hóhér kötele.) Szerelmének tárgya csak másodlagos szerepet játszik, néha úgyszólván „zavaró körülmény".

3. A szentimentális hangulat. Manapság, ha azt mondjuk: hangulat, már általában ezt a bizonyos hangulatot értjük alatta, pl. ha azt mondjuk: „Ne rontsd el a hangulatot!" Mibenlétét igen nehéz körülírni, hiszen legfőbb jellemvonása éppen határozatlansága, elmosódottsága: semmiféle konkrét érzés, hanem mindegyikből valami, szerelemből, múlandóságból, transzcendens vágyból összeszőve.

A szentimentális hangulat talán úgy írható le, mint a teljes életérzés, a Hochgefühl vetülete a szentimentális emberben. (Minden szentimentális érzés vetülete egy igazi, erős emberi érzésnek: a szentimentális szerelem az igazi szerelem vetülete, megtörve a szentimentális reflexión és inkább vágy, semmint valóságos érzés stb.) A szentimentális ember megkívánja a teljes életérzést; ez volna minden vágyának végső célja, az érzés, amely teljesen betölti, amelyben teljesen feloldódhatik. De vágyódása a Hochgefühl után reménytelen szerelem. Egyrészt, mert túlságosan erős értelmi cenzúra alatt állván, nem is igen tudja megélni az életérzetnek minden intellektuális gáton keresztül diadalmaskodó feltörését; másrészt van a szentimentális emberben valami, ami idegenkedik ettől a gáttöréstől: hiszen akkor nem áll majd módjában reflektálnia, az érzelem kiszabadul az élvező önszemlélet hatalmából, és ezáltal szentimentális szempontból használhatatlanná válik. A szentimentális ember tehát megkívánja a teljes életérzést, de bizonyos tisztes távolságból - ez a távoli vágy az élet után az alapja a szentimentális hangulatnak. A vágyon kívül hozzátartozik a hangulathoz az enyhe bánat is, mert hiszen a vágy kielégíthetetlen; és hozzátartozik bizonyos felfokozott észrevevő képesség a külvilág benyomásaival szemben. A szentimentális ember kívülről várja a csodát, az életérzet belészakadását; ebben a feszült,reménytelen várakozásban a tárgyak szimbolikus nagyságra nőnek: a hold, a zúgó erdő, a szél, a tenger vagy tó mind áthatódnak ezzel a hangulattal - ehhez járul, hogy a természet birtokában van annak,ami után a szentimentális ember kívánkozik: az eleven életnek;ezért a természet, különösen a mozgó, elevenséget mutató természeti tünemények, a szél és a víz igen nagy szerepet játszanak a szentimentális fantáziában.

Legfőbb jellemző sajátsága a szentimentális hangulatnak a határozatlanság, az összeolvadása bánatnak és örömnek, fénynek és árnynak, közeinek és távolnak, múltnak és jelennek. A szentimentális hangulat teljesen passzív csodavárás. Éppen ebben különbözik a romantikus hangulattól, mely szintén vágy, bánat és reménytelenség összetettje. De a romantikus belső célkitűzésében aktív: a romantikus vágya a végtelenbe tör, az ő számára csak múlt van, vagy csak jövő van, csak bánat, csak árnyék és főképpen csak távoli dolgok. Ennek a határozatlanságnak, az ellentétes színek összeolvadásának a szentimentális hangulatban Kölcsey teljesen tudatában volt; sötét-világosnak nevezi, a festői terminus technikust, a clair-obscurt megmagyarítva. Több helyen említi leveleiben.

Kölcsey már Matthissonnal való megismerkedése előtt is írt szentimentális verseket: Az Arcas, 1808; A képzelethez, 1808; A nyugalomhoz, 1808; Választás, 1809; Végnyugalom, 1809; ezekben a versekben még nincs meg a szentimentális hangulat; ezek a versek valamennyien a nyugalom után való vágyat és ennek extrém formáját, a halálvágyat fejezik ki. Talán ezért mondja Kölcsey, hogy kezdetben Salis és Hölty modorában írt, mert mindkét költő a sírról írt versei révén nevezetes. A halálvágy ezekben a versekben nem őszinte; A nyugalomhoz írt versében pl. egészen szervetlenül van a sírról való megemlékezés, mintegy hatásos befejezésül. Kölcsey ebben az időben még nem találta meg a lényét kifejező érzésformát, a határozatlan szentimentális hangulatot - ezért kénytelen volt a sablonos sírképzet-körrel operálni. Éppen ebben áll Matthisson legfőbb hatása, hogy ráeszméltette a benne öntudatlanul meglevő szentimentális hangulatra, és utat mutatott annak a kifejezési lehetőségei felé. 1810-től kezdve nem is igen találunk halálvágyat Kölcsey verseiben.

4. Ebben az érzésformában azután Kölcsey mintegy önmagát találta meg, s megtöltötte egész gazdag szubjektivitásával. De míg Matthisson szentimentális hangulata csak korszerű és csak patologikus volt, mainapság nem is élvezhető, a nála sokkal mélyebb Kölcsey leásva a szentimentális hangulat örök emberi gyökeréig, egy örök érzést élt meg, és ábrázolt meg, a magyar költészetben azóta is utolérhetetlen módon: a merengést, az önmagába mélyedést. Kölcsey jó verseit ma sem érezzük édeskéseknek, sem betegeseknek, pedig ma talán kissé túlságosan is irtózunk a szentimentalizmustól. Kölcsey szentimentális verseiben több van, mint a XIX. század elejének múlandó korhangulata; olyan érzés van bennük, amely mindig és mindenkiben megvan, és ez az érzés költői, tehát igaz, lélekben valóságos kifejezést ölt nála.

2. Kölcsey idealizmusa

A szentimentalizmuson kívül egy másik vonás, melyet általában jellemzőnek tartanak Kölcsey költészetére: magas szárnyalású, nem földies idealizmusa. Ez is olyan megállapítás, melynek igazsága az első pillanatban is nyilvánvaló és kétségbevonhatatlan; de viszont annyira tág és sematikus, hogy úgyszólván már semmitmondó.

Talán nincs még egy szellemtudományi terminus technikus, melynek értelme annyira sokrétű és homályos volna, mellyel annyiszor visszaéltek volna, mint az idealizmus. Ma már azok közé a fogalmak közé tartozik, amelyeknek értelméről Szent Ágoston azt mondja: „Ha nem kérded, tudom; ha kérded, nem tudom." Mást jelent a filozófiai idealizmus, mást a művészeti, és ismét mást jelent a polgári életben. Mindeme különbözőségeknek van egy közös alapja, amelymindegyikben ugyanaz - de ez a közös kitevő az, amit ha kérdenek, nem tudunk megnevezni. Be kell érnünk azzal a homályos, fogalmon innen levő képzettel, melyet az a szó: idealizmus, a mai emberben felkelt.

Ha mivoltát nem is vizsgáljuk ezúttal, megközelíthetjük idealizmusának formai mozzanatait. Kölcsey idealizmusának formai sajátossága megnyilvánul költészetének tárgykörében, hangjában, képeiben, költői metódusában; megnyilvánul azokban a jelzőkben, melyekkel az irodalomtörténetírók és kritikusok Kölcsey idealizmusát illetik.

Mindezek egyetértenek abban, hogy Kölcsey költészetében van valami éterikus, valami nem földies elem: költészete lebeg a föld fölött, anélkül hogy lábával érintené; hiányzik belőle a testszerű, vérszerű realitás. Földszerűtlensége elég ritka tünet a magyar lírában; úgy látszik, ellenkezik a magyar faji sajátságokkal - de a maga korában nem volt elszigetelt jelenség; a németes iskola követői, német minták hatása alatt, legalábbis igyekeztek erre a földszerűt-lenségre, ha Kölcsey lebegését sohasem is sikerült elérniök. Ez természetes: mert ami Kazinczynál, Szemerénél, Szentmiklósynál stíluskérdés volt, az Kölcseynek egyéniségéből fakadt; ő nem akart éterikus lenni, hanem nem tudott más lenni, legalábbis élete első felében nem. Kölcsey éterikus költészete voltaképpen talán negatívumot jelent, hiányt: légies, égies volt, mert nem volt eléggé földszerű, mert hiányzott az érzéke a dolgok realitása iránt, nem volt itthon a földön, ahol élt.

Hiszen nemcsak költészete volt ilyen, hanem egész ember mivolta is. Mikor Kölcsey meghalt, Wesselényi így kiáltott fel: „Nem közénk való volt!" És nemcsak Wesselényinek, jóformán minden kortársának ez volt a véleménye; Kossuth egyenesen túlvilági lényhez hasonlítja a „tiszai követet", és valamennyien egyetértenek abban, hogy Kölcsey különös, idegenszerű jelenség volt a magyar világban.

De nem idevalóságát senki sem érezte jobban, mint maga Kölcsey. Egész életén át nem érezte jól magát ott, ahol volt; levelezéséből megszámlálhatatlan helyet lehetne idézni, melyben tartózkodási helye iránt való idegenkedését fejezi ki. Már kora ifjúságában rosszul érzi magát Debrecenben, a „napkeleti fejek" között; nyűgös neki a szabad gondolatot gátló ortodox-kálvinista szellem, idegenek szívétől a szilaj és lármás társak durva játékai; Kölcsey, a diák, a tömegtől félrevonulva Akropoliszt épít a homokból, és Themisztoklész emlékét idézi: a valóság elől tehát már ekkor a képzelet és az eszmék birodalmába menekült. Debrecentől és a debreceni levegőtől, a magyar kálvinizmustól való irtózása elkíséri mindvégig, és Csokonai-recenziójában irodalmi formát ölt. De amikor Pestre kerül, itt sem érzi magát hazájába érkezettnek; a jurátus élet kisszerű, praktikus céljaival éppúgy nyűgös neki, mint a debreceni iskola volt; a társak megint éppoly menthetetlenül idegenek szívének. Idegenek még az írók is, akikkel ideiglenes barátságot köt: Vitkovits és Horvát István - évtizedekkel később bevallja Szemerének, hogy soha őszinte, meleg kapocs nem fűzte ezekhez az emberekhez. Álmosdra visszatérve szinte kétségbeesve panaszkodik, hogy a gazdaélet és általában a falun való tartózkodás mennyire bénítólag hat rá, úgy érzi, nem bírja ki sokáig, itt, ebben a helyzetben. „Kedvesb álmaim most nincsenek azoknál, melyekben azt gondolom, hogy innen elmegyek és ha nem teljesednek is azok, be fogom hunyni szememet és ismét és mindig álmodni fogok." (Szemeréhez, 1813. augusztus 13.) Folytonosan utazási terveket sző: Bécsbe készül Kállayval, de Pozsonynál tovább nem jut; még Amerikába is ki akar vándorolni, a szabadság, az emberi jogok birodalmába, melynek ekkor még nem volt az európai köztudatban olyan szárazan üzletszerű, csak prózai jellege, mint mainapság, és még jóval később, 1829-ben nyerte el legmagasabb költői szankcióját Goethe Wilhelm Meisters Wanderjahre-ja által. A Csekén töltött esztendőkön végighúzódik a Pestre valóköltözködés terve - mindvégig azzal a megokolással, hogy nem tud így élni, könyvek és megértő barátok nélkül, az eleven irodalmi élettől távol. De amikor vágyai részben teljesülnek, és mint országgyűlési követ Pozsonyba kerül, a forrongó magyar közélet szívébe, visszavágyódik falusi magányába, ahol szeretettel ápolják.

Íme tehát szóról szóra igaz, hogy Kölcsey sehol sem érezte jól magát, nem számítva talán Pécelt, ahol Szemere Pál és annak felesége társaságában életének rövid, boldog idejét töltötte. De itt sem érezte magát otthon, hiszen vendég volt. Mi az oka annak, hogy Kölcsey idegen maradt minden tartózkodási helyén?

Ennek több oka van. Ki kell emelnünk két, egymással polaritási viszonyban álló okot, mely Kölcsey számára ellenszenvessé tette a magyar falusi életet, mely mégis napjaink legnagyobb részét magába foglalta.

Az egyik, hogy Kölcsey nem tudott itt szellemének megfelelő tevékenységi körre találni. Márpedig állandó megfeszített szellemi munkálkodásra született, elvszerűen is a nemes, a közért való munkát vallotta a férfi legfőbb feladatának, amint ezt több helyen írja, legfőképpen a Parainesis-ben. „Ki nem tett mindent, mit tennie kellett s tehetett vala, az boldog nem leszen." „Minden egyes ember, még a legnagyobb is, parányi része az egésznek; s minden rész az egészért lévén alkotva: ezért kell munkálkodnia is." (Parainesis.) Márpedig falusi magányában úgy érezte, nem teljesíti, mert nem teljesítheti belül írott kötelességét az egésszel szemben. „És így 23 évet éltem, mint az élni szót közértelemben mondják. Boldog, aki igazán él, aki az erőt, melyet a természettől vészén, munkára fordítja. Mert akinek erő jutott is, mégis ül, az rabbá teszi magát és nyugalma hasonlít a leláncoltatáshoz, melynek érzése oly kínzó, oly tompító." (Kazinczy hoz, 1813. november 14.)

A másik ok az előbbivel ellentétes természetű: Kölcsey nem érezte jól magát falun, mert hiányzott a kellő nyugalma. A gazdasági élet apró gondjai, az adósságok, melyekbe önhibáján kívül keveredett, pörösködések rosszakaratú rokonokkal, állandóan a prózai dolgokhoz kényszerítették figyelmét, a mindennapi életre, mely oly idegen volt a számára. Emiatt is számtalanszor panaszkodik leveleiben, leg-szebben talán a Kállayhoz írt, 1813. november 14-éről keltezettben:„s nem kívánhatná-e meg a sorstól minden, ki tőle gazdag lelket s főt kapott, hogy helyet is mutasson, melyben gazdagságát az avatatlan szemek előtt elrejtse? Helyet, mint Odysseusnak mutatott Athena Ithaka partjain, hová csak a rokon érzemény juthatna el s legeltetné szemeit s biztosan nyílna fel maga is, oly biztosan, mint a concha nyílik fel a leeső cseppnek, hogy azt magában gyönggyé érlelhesse".

Tehát egyrészt a költőnek megfelelő tevékenységet, másrészt a költőnek szükséges nyugalmat, elvonultságot hiányolta falusi életében. De azért egyik hiányt sem szabad túlságosan fontosnak tartani, és nem szabad bennük keresnünk Kölcsey elégedetlenségének legfőbb okát. Mind a két ok ugyanis inkább csak megokolás, semmint ok, mentség, mellyel Kölcsey önmaga előtt védekezik nyugtalanságáért. Nem lehet olyan tevékenységi kört elképzelni, mely Kölcseyt kielégíthette volna. Még a neki leginkább megfelelő lett volna valami tisztára irodalmi és szellemi jellegű tevékenység, pl. egy szerkesztői állás vagy az Akadémia titkársága; ezek fel is merültek tervei között. De az ilyen pozíciókban elkerülhetetlenek bizonyos apró súrlódások, összeütközések a kartársak sértett érzékenységével, melyeket Kölcsey nem bírt volna elviselni - az irodalom- és tudománypolitika kicsinyességei, melyek annyival bántóbbak, minél nagyobbszerűek a tárgyak, melyekkel e kicsinyességek alanyai foglalkoznak. Mindezt Kölcsey is nagyon erősen átélte, később, mikor akadémiai titkársága szóba került. Nyilvánvalóvá vált előtte az apró intrikák hatalmas láncolata, és inkább harc nélkül visszavonult, semhogy beléje keveredjék. Átlátta anélkül, hogy megpróbálta volna, hogy ez nem neki való terület. „Én semmitől sem undorodom inkább - írja ekkor -, semmint parányi individuumok keskeny körében törpékkel vívni s pletykavilágban a paródiát játszani. Hagyjuk ezt, édes Palim."

A politikai pályán szintén nem érezte otthon magát; a csendes költőidegenkedett a zajos, túlságosan mozgalmas élettől, melybe bele-kényszerült. Tanulságot tesz erről bőven Országgyűlési Napló-ja.

Mélyebben feküdtek Kölcsey nem idevalóságának igazi okai; hiszen nemcsak helybelileg nem találta otthonát, de az emberek között, az emberekhez való viszonylatban is nagyobbára örökös idegen maradt. Hogy a szerelemben mennyire nem találta meg a „másikat", már láttuk. Voltaképpen a barátságban sem volt sokkal szerencsésebb, jóllehet az ellenkezőjét állította. Kállayhoz 1816. április 8-ánírt levelében La Bruyére-t idézi; aki nagy lépéseket tett a szerelemben, az a barátságról nem tart sokat és viszont. „Én az utolsó klasszisból vagyok." Valóban Szemere Pálhoz, ennek feleségéhez és Bártfay Lászlóhoz igaz és őszinte barátság fűzte, de hányszor csalódott, hány embernek kellett életéből fájdalmasan kiszakadnia, míg igaz hűségeseit megtalálta. Itt csak a három legfontosabbat említjük.

Időrendben az első Kállay Ferenc. Kállayhoz Kölcseyt szenvedélyes ifjúkori barátság fűzte, annak az életkornak a barátsága, amikor a kinyíló lélek számára a megnyilatkozás szinte életszükséglet, és a meghallgató barát magában egyesít minden emberi viszonylatot. Ebben az életkorban Kölcseyben még sokkal kevesebb volt az ember-ismeret, semhogy igazán meg tudta volna állapítani, vajon barátjában csakugyan megvan-e az a belsőbb megértés, amelyet keres. Úgy látszik, nem volt meg, mert elhidegültek egymástól. Később megint összekerültek; Kölcsey az újra találkozást végtelen örömmel újságolja Kazinczynak; „2 évig azt kelle hinnem, hogy Kállay engem nem szeret", panaszkodik. De a megújított barátság nem tartott sokáig; levelezésük 1813-tól 1816-ig tart, ez utóbbi évben már csak egy levelet írt Kölcsey. A levelek stílusa arra enged következtetni, hogy ez a barátság már nem volt igazán szívélyes, inkább erőltetett volt; Kölcseynek Kállayhoz írt levelei sokkal poétikusabbak, sokkal affektáltabbak, mint az ugyanekkor Kazinczyhoz vagy Szemeréhez írottak; mintha mesterséges pátosszal akarta volna leplezni a közvetlenérzelem hiányát. Azt kell gondolnunk, hogy Kállay a józanabbul ítélő, érettebb Kölcsey szemében már nem volt annyira kedves és értékes, mint diák korában volt; felismerte, hogy voltaképpen idegenek egymás számára.

Második nagy csalódása Kazinczy volt. Kölcsey a diák és a kezdő poéta egész lelkesedésével fordul a mester Kazinczy felé, Kazinczy alakja úgy él benne, mint az önmaga ideálja, követendő mintaképe. Később lehiggad a lelkesedés, de még mindig az irodalom vezérét, költői mesterét tiszteli Kazinczyban. Idők múltával azután mindig tisztábban áll előtte az ember Kazinczy arca, apró hibáival együtt. És Kölcsey úgy látta, hogy Kazinczy hiú, nem őszinte, megbízhatatlan, férfiatlan jellem - a nagy fénnyel nagy árnyék jár együtt. És Kölcsey nem bírja elviselni a realitást. Amilyen mértékben felismeri az igazi Kazinczyt, abban a mértékben elfordul tőle. Végül is látja,hogy mesterével is mint idegenek álltak egymással szembe, és mikor egymásra ismertek, a barátságnak vége volt. Érdekes, hogy Kazinczy már jóval előbb érezte, hogy Kölcsey végeredményben idegen maradt - Kölcseynek állandóan védekezni kell leveleiben, hogy ő nem hideg és nem zárkózott Kazinczyval szemben.

Harmadik és talán a legnagyobb csalódása Berzsenyi Dániel volt. Kölcsey Berzsenyi verseit eksztatikus örömmel olvasta, és a versekkel tette benyomás alapján alig várta a Berzsenyivel való találkozást. Talán ösztönösen érezte, hogy végre az első, vele egyenrangú költővel kerül szembe, a sok jóindulatú, de kisebb tehetségű poéta után. A zseniális ember egész vágyódása a hozzá méltó fegyvertárs után Berzsenyibe koncentrálódott. De az ember Berzsenyi az ellentéte volt annak, amit tőle Kölcsey várt; mindazoknak a tulajdonságoknak összegyűjtöttje, melyek iránt Kölcsey ellenszenvvel viseltetett, parasztos, szűkszavú, modortalan, anyagias gondolkozású, Kölcsey felfogása szerint tudatlan is, és szerette a cigányzenét. A realitás megjelent, és Kölcsey legnagyobb várakozása is összeomlott. Az, akivel legtöbb közösséget várt, Kölcsey számára teljesen idegen maradt. Ezt a csalódást Kölcsey nagyon megszenvedte, és sokáig hordozta magával, ez volt az inspirátora, lélektani oka Berzsenyi-recenziójának, amint erre Császár Elemér rámutat Kölcsey, a kritikus című tanulmányában. Itt is ugyanazt az esetet látjuk megismétlődni, a valóságos Berzsenyi nem azonos az ideális Berzsenyivel és amikor Kölcsey a valóságot felismeri, fájdalmas csalódással fordul el tőle. Mert ő nem a valóságos Berzsenyit szerette, ezernyi apró hiba és különcség hordozóját, hanem a mélyebben fekvő Berzsenyit, azt, aki Berzsenyi kellett volna hogy legyen, az ihletett órák eksztázisának Berzsenyijét, aki az ódák fenséges lendületében beszélt hozzá.

Igen mélyen kellett feküdnie annak az oknak, mely otthontalanná tette Kölcseyt, és idegenné kortársai között. Az ország bármely pontján, bármilyen pozícióban és bárkik társaságában élt volna, Kölcsey nem odavalónak érezte volna magát. Bár furcsán hangzik, nem mulaszthatjuk el, hogy kimondjuk feltevésünket: Kölcsey, a magyar Himnusz költője nem volt itthon Magyarországon.

Már külseje is elkülönbözteti az általános magyar megjelenéstől: hosszú, szikár alak, teljesen borotvált, idő előtt kopasz. Ha Barabás festményét figyelemmel és elmélyedéssel nézzük, különös ember áll előttünk, akiben külsőlegesen magyar vonást nem is találunk. Nem magyaros már patetikusan egyszerű öltözete sem - a magyar vagy dúsan, cifrán, vagy egyszerűen öltözködik, de nem öltözködik stilizált egyszerűséggel, nem hangsúlyozza tudatosan egyszerűségét, mint Kölcsey. Nem magyaros a nagy költőzsenikre emlékeztető ellentmondás száj és szem között: a száj lágy vonalú, azt lehet mondani, szentimentális, az egy szem tekintete éles, átható. De legfőképp idegenszerű arcának túlságosan diszharmonikusan intellektuális kifejezése, mely Barabás képén első pillanatra szembetűnő: a roppant, boltozott homlokra, mely az egy szemmel alátámasztva az egész képet uralja, el nem téveszthetően rá van írva a gondolkodó. Ez az arctípus, a homlok hegemóniája alatt szinte háttérbe szoruló arc, a német irodalomban gyakori: gondoljunk csak Hebbel, Grabbe, az újak közül Gerhardt Hauptmann arcára. A magyar költészetben szinte egyedülálló; a magyar költő arca legtöbbször nyugodt, mélázó, mély és csendes érzelmeket tükröző (Vörösmarty, Arany János, Jókai arca), néha patetikus (Kisfaludy Sándor, Petőfi arca), de nem áll a gondolkodó jegyében. Kölcsey fejtartása is a gondolkodóé: valami enyhe fáradtsággal előrehajlik, mintha a gyenge test nehezen viselné a fejet, hatalmas és nehéz szellem hordozóját. Ha nem tudnám, hogy Kölcseyt látom magam előtt, még talán leginkább német protestáns teológusnak nézném, aki a világtól teljesen elzárkózva, bibliakritikával foglalkozik.

Életmódja, szokásai, kedvtelései és ellenszenvei ellentétben állnak a vidéki magyar élet külső megnyilvánulásaival. Kölcsey nem ivott: nemcsak hogy nem volt részeges természetű (egyik nagy magyar költő sem volt az), hanem amíg pl. Vörösmarty nagy borértő volt, és a jó bor számára a költészet, a boldogság és az élet conditio sin equa nonjai közé tartozott - ez talán általános magyar vonás -, addig Kölcsey feltétlen bornemissza volt. És nemcsak a bort nem szerette, de a borivó emberek lelki tulajdonságait sem: a közvetlenséget, a pajtáskodó nyíltságot, a férfi-indiszkréciót. Vadászlak című novellájában mesterien írja le azt a végtelenül kellemetlen érzést, amely Andaházit elfogja, amikor ivókompániába kerül, ahol pajtásos indiszkrécióval tárgyalják szívének legtitkosabb ügyeit. Ez Kölcseynek nagyon is személyes élménye lehetett: el lehet képzelni, zárkózott, titokrejtő és titoktartó lénye, mely mindhalálig nem engedte kimondani titkos szerelmének nevét, mennyit szenvedett a magyar társaságban, mennyire nem tudott beleilleszkedni a közvetlenségéről és nyíltságáról, őszinteségéről híres magyar társalgási stílusba. Kölcsey nem dohányzott; márpedig a pipának mindmáig van valami békepipa jellege, az együtt kifújt füst leple alatt közelebb érzik magukat egymáshoz az emberek. Ugyanezt lehet mondani a kártyajátékról is; Kölcsey utálja a kártyajátékot.

Kölcseynek érzékeny, válogatott ritmusokkal finomult fülét rendkívül ingerelte a magyar élet hangossága. Az Országgyűlési Napló-n végighúzódik a panasz, hogy folytonosan beszélnek, szónokolnak, de nem végeznek semmit. Metsző gúnnyal írja le a magyar nemzeti sajátosságot, az „expectorálást", ahogy ő nevezi: mindenki kötelességének tartja, hogy előálljon a maga mondókájával, és ékes szavakkal beszéljen. Képzelhető, hogy az amúgy is szófukar, visszavonult ember milyen csendes, sarokban ülő képet mutathatott társai közt, akiknek hangossága, bőbeszédűsége egyszerűen megfélemlítette.

És míg a magyar életnek számos sajátossága Kölcsey számára idegenszerű és ellenszenves volt, addig Kölcsey egyéniségében is voltak vonások, melyek magyar környezete szemében szükségképpen idegenszerűnek látszottak. A magyar férfi százpercentes férfi, jelleméből nem hiányzik bizonyos nyers, ős férfias vonás sem. Kölcseyt ezzel szemben valami lágy, nőies, csaknem leányos finomság jellemzi, megválasztja szavait és gondolatait, letompítja hangját, mintegy hangfogón keresztül szólal meg mindig.

A Parca kinek
Vérző szívet adott
Égi kebelben,
Durva panaszra
Sem pajkos örömre
Nem ömlik el az.

Kölcsey szűzies tartózkodására, mely még modorában is megnyilvánult, kortársai is figyelmeztettek. Már a pesti triász, sőt legjobb barátja, Szemere is sokat gúnyolta „aszketikus" hajlamaiért. „A mi fitogtatlan praktikai philosophiánkat, a mi jókedvünket és desiperein locónkat futja, kárhoztatja az ő nőtlen teóriája", írja róla Vitkovics Kazinczynak. Kölcsey sohasem használt durva kifejezéseket, és nem mondott sikamlós ékeket. Feljegyezték, hogy egyszer, már 40. életévén túl, mégis elszánta magát, hogy elmondjon egy alacsonyabb anekdotát, de akkor is mélyen elpirult, és a csattanóját nem tudta elmondani.

Kölcsey szentimentalizmusa, szentimentális bánatának és hangulatának lágysága is ellenkezik a magyar férfiasság követelményeivel. Költőtársai (nem számítva Szemere Pált) és követői, pl. Bajza, a kettőt könnyen össze tudták egyeztetni, hiszen a számukra a szentimentalizmus csak szerepjátszást jelentett, a magánéletben a siránkozó versek írói hangos szavú, kemény férfiemberek voltak, „melankolikus katona", mondja magáról Bajza. De Kölcsey szentimentalizmusa lényéből fakadt, és éppen ezért életében még erősebben megnyilvánult, semmint költészetében.

Mindezek a különbségek még csak Kölcsey életformájának és az általános magyar életformának ellenkező irányaiból fakadtak; kilehet mutatni azonban, hogy Kölcsey nemcsak a szociális síkban különbözött el a magyar típustól, de mélyebben is: Kölcseynek nem volt érzéke a magyar etnikum, a magyar népiség iránt.

Közismert dolog Kölcseynek szinte fizikai iszonyata a cigányzenétől, a magyar népművészet legexponáltabb képviselőjétől. Levelezésében több helyen kifejezi, és különben is: a Felelet-ben Zafír Czenczit talán semmi miatt sem gúnyolta ki annyira, mint hogy szívesen hallgatja Bihari cigánybandáját. Talán igaza volt Kölcseynek; hiszen az újabb elméletek szerint a cigányzene nem is igazi magyar zene, hanem ellenkezőleg: a cigányzene deformálta és szorította ki helyéről az igazi magyar zenét - de mégis, a cigányzenével szomorú évszázadok során elválaszthatatlanul egybefonódott az alapvető magyar hangulat, a sírva vigadás - a magyar etnikumot cigányzene nélkül nem lehet elképzelni. Továbbá Kölcsey nem azért haragudott a cigányzenére, mintha nem tetszett volna neki (egyáltalán nincs nyoma annak, hogy Kölcseynek lett volna valami zenei érzéke: ex silentio arra kell következtetnünk, hogy nem volt). Ő elvi okokból üldözte a cigányzenét. Ő is, mint Kazinczy és valamennyi neológus követője, elvszerűen haragudott a magyar etnikum valamennyi külső kifejeződésére: a magyar ruhát, a magyar bajuszt, magyar pipálást és legkivált a zamatos, régi magyar nyelvet kárhoztatta. A Felelet egész tárházát adja a kipusztításra ítélt magyarosságoknak; ezekben a haladás, a nyugatosodó kultúra kerékkötőit látják. Racionalista ahisztorizmusukban nem vették észre, hogy igazi kultúra nem jöhet létre tradíciótlanul, forradalomképpen, a néptől, az etnikumtól függetlenül. Kazinczynál és társainál nem lehet csodálni; merev doktrínák emberei voltak, melyeket Kazinczy külföldi tartózkodása alatt és szabadkőmíves miliőjében szívott magába, a valóságot a doktrínáktól nem látták. De a mélyebb látású Kölcseynél, kinek a számára a neologizmus nem volt dogma, és akinek magasabb céljai voltak, semmint a nemzet külsőleges „csinosodása", csak úgy tudjuk megérteni ezt az elzárkózást a népi elől, hogy neki természettől fogva nem volt érzéke iránta. Ha meglett volna ez az érzéke, észrevette volna, hogy az etnikum nemcsak hogy nem korlátozza a kulturális fejlődést, sőt az egészséges fejlődés egyetlen lehetőségét hordozza magában.

Különös, hogy ezt elméletileg nagyon jól tudta, lehetetlen volt nem tudnia - de a valóság világában nem tudta meglátni azt, amit elméletileg posztulált.

Ez a paradoxia ott nyilvánult meg, ahol Kölcsey szembenállása az etnikummal a leginkább lényéből fakadó, ahol mint költő és kritikus számol le vele: a népköltészet kérdésében. Kölcsey mint Herder tanítványa, tudja jól, hogy igazi nemzeti költészet nem élhet el népi tradíciók nélkül; ezt az elvet világosan ki is fejti a Nemzeti hagyományok-ról szóló tanulmányában. Kétségkívül ismerte Herdernek és Goethének népköltészeti gyűjtéseit, és bizonnyal nagyon élvezte őket, tudta, hogy a nyugati népek milyen kinccsel bírnak a heroikusabb időkből rájuk maradt mondaanyagban. Mégis, mikor az eleven Nemzeti hagyományok, a népköltészet termékei elébe kerülnek, nem tetszenek neki, nem tudja, mit kezdjen velük. Csak a legnagyobb megvetés hangján szól arról a régi, nagyon magyar és nagyon szép énekről, mely úgy kezdődik: „Felemelé Kádár szemeit az égre..." Ő is hallgatja a nótázást a fonóban, mint Kisfaludy Sándor, de egészen más módon. Az erős népi érzékkel megáldott dunántúli költőben a népdalok tovább csengenek, mint valami szép emlék, és hangjuk, dallamuk leszíneződik költészetére is. Kölcsey összeráncolt homlokkal hallgatja a „pórias" éneket; szinte erkölcsi érzését sérti - és megpróbálja megnemesíteni. Meg akarja nemesíteni - mert Herder nyomán, elméletileg ismeri a népdalok fontosságát; de így, ahogy vannak, a valóságban, nem bírja elviselni. Igyekszik magához formálni azokat, hogy idegenszerűségüket elveszítsék, hogy „Kölcsey-szerűek" legyenek. Így megnemesít néhány népdalt, kifejezésről kifejezésre haladva; de még akkor is fél, hogy esetleg meglátszik rajtuk, hogy valaha fonóban dalolták.

Mindezeknek az ellenszenveknek és nem értéseknek teljes kikristályosodása Kölcsey Csokonai-recenziója. Itt egy ültében leszámol minden ellenségével: az iskolás évek óta rossz emlékű Debrecennel, a debreceni illetőségű ortológiával, Csokonaival, éretlen ifjú éveinek ideáljával, aki végtelenül ellenszenves volt neki (mint minden túlhaladott ideál... bennük kinőtt önmagunkat vetjük meg), és főképpen leszámolt elméletileg is a népies, szerinte pöbelhaft költészettel. Éppen azt kifogásolja Csokonai költészetében, ami benne leginkább jövőt hordozó volt, amelynek révén az utána következőnemzedékekre hatott, és amiért ma is oly kedvesek versei: népies nyelvét. A „Gyöngyalak" kifejezés pl., mely iránt Kölcsey oly horrort érez, a mai fül számára egészen különös varázst rejt, az affektálatlan egyszerűség báját, mint megannyi más expressziója Csokonainak, amelyeket a népköltészetből vett át. Kölcseynek ezek iránt semmi érzéke nem volt. Hogy mennyire nem volt, azt leg-tisztábban az általa megnemesített, szóval népiségüktől desztillált, mondhatnék, denaturált Csokonai-versek mutatják. Legszembetűnőbb az a strófa, melyet Angyal Dávid is idéz:

Szűz nyakadba Flóra gyenge
Bársonyos palástot ád

írja Csokonai. Kölcseynél a szűz nyak túlságosan konkrét kifejezése egészen elmarad, helyébe Flóra kap éterikusan elvont jelzőt; a bársonyos palást pórias: Flóra csak valami egészen elvont, mítoszszerű tiszteletre méltó ruhadarabot ajándékozhat.

Istenítő kézzel Flóra
Fénylő bársony leplet ád.

Más példa:

Nem, nem! Egy leány se nyissa
Büszke fűzőjét terád

mondja Csokonai, népies-magyar konkrétsággal, mely mellett igazán költői, mert a „büszke" jelző a fűző mellett életet és szimbólumot visz az expresszióba. Kölcsey elborzadhatott a fűzőtől - az egész kép elmarad, helyébe jön egy éterikus sorpár, éggel és szentséggel:

Nem, nem. Égi kellemednek
Más nem nyúl szentségihez.

A másik vers utolsó strófája jellemző. Csokonainál:

Én pedig, mintsem szavamban
Tégedet csúfoljalak:
Szánlak inkább és magamban
Megbocsátok, gyöngyalak!

Nekünk éppen a „csúfol" és a „gyöngyalak" tetszik magyaros ízük miatt, és az utolsó két sor csodálatos magyar közvetlenségéért. Kölcsey megváltoztatja az egészet, és az utolsó sor személyes, eleven Lillához fordulását egy magányos, szentimentális akkord helyettesíti; a szentimentális embernek nem fontos, kedvese mit csinál, neki a saját érzésének az analízise a fontos - a népi költő utolsó szava is kedvesét magasztalja: gyöngyalak.

És én, bátor keménységed
Mély kínt áraszt keblemen,
Megbocsátok, Lilla, néked
S némán sírok estemen.

Kölcsey a magyar etnikummal is úgy állhatott szemben, mint barátaival: amit mint eszmét posztulált, annak vetületét a valóság világában nem tudta felismerni; a valóság sokkal kevesebb vagy egészen más volt, mint az ideális, és ezért elfordult tőle.

Hogy Kölcsey Magyarországon nem volt egészen idehaza, ő is tudta, és nem is titkolta el. Ifjabb éveiben nemcsak Amerikába akart kivándorolni: máskor Svájcba vágyódik, a szabadság ősibb és közelibb hónába. Ez a vágy ihlette Szemeréhez írt versét („Boldog, kinek szép hont adának..." kezdetű) és versének magyarázataképpen a következőket írja Kazinczynak: „Nem éledek úgy egy költőben is, mint a ki Helvétiában énekel, nem élnék oly örömmel egy földön is,mint Helvétiában... Itt még friss nyomai vannak a szabad életnek, nem oly nagyok ezek, nem oly messze felettünk, nem régen élt egy Haller, egy Bonnet, egy Gessner azon poétái tájakon, testvériesen olvad össze szívünk érzéseikkel, s nem mint Kronosnak aranyévei, nem mint a tündérmezők bájolnak, valóságot élünk karjaik közt, s szebb és édesebb leszen örömünk." (1811. december 6.)

Kölcsey kulturális szempontból, szellemi beállítottságában a német kultúra felé fordult. A német kultúrának megvan az a sajátossága, hogy Németországtól, a német nyelvterületektől távol, pusztán szellemi termékeinek segítségével, tanítványokat, letéteményeseket tud magának nevelni, akik szellemben németekké válnak, anélkül hogy valaha is német földön jártak volna. Leghíresebb példa erre a világirodalomban Thomas Carlyle, Goethe és Schiller követője és propagálója Angliában, akinek újszerűsége, hatása az angol irodalomban éppen abban állt, hogy szellemben német volt, amellett hogy meg-maradt angol írónak.

Kölcsey német irányú szellemisége minduntalan megnyilvánul számtalan apróságban: megnyilvánul a francia irodalom iránt való gyökeres antipátiájában, mely egyáltalán nem magyaros, hanem németes tulajdonság - csak Lessing nemzetének igazán szívügye ez, mert évszázadokon át tartó francia szellemi gyámkodásért állnak vele bosszút; magyar vonás, igen hasonló okokból, inkább a németség iránt való ellenszenv. Diákkorának francia stúdiumait nem számítva, német írók és csak német írók voltak rá döntő hatással: Matthisson, Klopstock, Schiller és a művészetek elméletében a németség két nagy elméleti képviselője: Lessing és Herder. Szentimentalizmusának tagadhatatlanul németes íze van: a Gemüt, a belsőséges kedély uralma mindenek felett. A német nyelvet rendkívül szereti, olyannyira, hogy még azt is szeretné bebizonyítani, hogy a magyar nyelvhez a legközelebb a német áll - egyes verseit maga fordítja le németre; egyiknek eredetileg német címet ad: A Schwarmer. Általában Kölcsey költő lévén, és azonkívül is rendkívüli érzéke lévén a nyelv és a nyelvben rejlő dolgok iránt, legfontosabba német nyelvhez való viszonya. A német szellemet valószínűleg sokkal inkább a német nyelven keresztül szívta magába, semmint a német gondolaton keresztül. Azért nincs jellemzőbb, mint az a sok német kifejezés, amellyel Kölcsey levelei tarkáznak - sokszor olyan szavak, melyeket kétségkívül magyarul is megmondhatott volna.

Ezekből a szavakból érezhető, mennyire szerethette Kölcsey a német nyelvet, annak egyes intellektuális tárgyú kifejezéseit. Valószínűleg azt szerette, hogy a német szavakba a nagy filozófiai kultúra révén sokkal több szellemi, absztrakt tartalom rakódott le, semmint a megfelelő magyar szavakba; pl. ez a szó, „Bedürfnis", számára többet, mélyebb, elvontabb, szellemibb dolgot jelentett, mint a megfelelő magyar szó jelentett volna.

Kölcsey Nemzeti hagyományok című tanulmányában mestere, Herder nyomán fejtegeti, hogy az igazi költészetnek nemzeti szellemből kell kisarjadnia. Csak egy pontban tér el mesterétől, ahol azt fejtegeti, milyen fontos a szomszédos, nagyobb kultúrájú népek hatása egy nemzet költészetére. Sorra veszi a magyar irodalom addigi jeleseit, és kimutatja, hogy mindet idegen mintaképek ihlették. (Ez ma az irodalomtörténet számára olyan nyilvánvaló, mint a kétszerkettő. De Kölcsey volt talán az első, aki kimondta.) „Úgy akarta a sors, hogy a magyar költés szelleme idegen világból lengjen át hozzánk, s minek utána ez a római néppel is megtörtént, szükség-e pirulnunk ?"Miután történelmileg bizonyította, hogy ez mindig így volt a magyar költészetben, mintegy hitvallást tesz idegen orientációja mellett.

Kölcsey számára a német költészet, a német géniusz olyasvalami volt, mint amit az arisztotelészi filozófia aitia paradeigmatike, mintaszerű ok néven ismer. A dolgok ideálja, Eidosza, ősképe, ahogy Arisztotelész nevezi, létezése által okká válik, okává a vágynak, hogy minden dolog feléje törekedjék. Az Eidosz ok is és cél is; mert van: felkelti a vágyat önmaga után, és mert olyan, amilyen, mert paradeigmatikus, mintaszerű, egyúttal azt is megmutatja, mire és hogyan kell törekednünk. Kölcsey törekvéseinek ily módon volt oka és célja a német irodalom. Nemcsak Kölcsey, de a körülötte és Kazinczy körül csoportosult németes iskola ilyen viszonyban állta német költészettel; olyanok akartak lenni, mint a nagy német költők, „Kölcsey Matthisson akarna lenni, de csak Schiller lesz", írja Kazinczy.

Kölcsey lelkében annak a kornak nagy német tavasza élt; talán nem volt az európai kultúrának még egy időszaka a Periklészé után, mely annyira magas szellemiségű lett volna, mint a Kölcsey korabeli Németország. A századokon át parlagon fekvő német géniusz akkor teremte egyre-másra leggyönyörűbb hajtásait; nem volt nemzedék, amelyikben a szellemi érdeklődés általánosabb, a lelkesedés áradóbb és magasabb röptű lett volna, mint az 1800 utáni, romantikus, kékvirágos német ifjúságé. Két kis türingiai város, Weimar és Jena, több zseniális férfit foglalt magában egy időben, mint amennyi máskor egy évszázad alatt egy birodalomnak kijut. A távoli weimari nap visszavert fénye ragyogott Kölcsey szemében - és itthon mit talált? Néhány elszigetelt és magányosságában tehetetlen „jámbor szándékot" és a magyar ugart körös-körül.

Kölcsey helyzete a magyarsággal szemben általában hasonlatos volt ahhoz, ahogy a magyar etnikummal, vagy ahogy barátaival szemben állott. A német „mintaszerű ok" kifejlesztett lelkében egy ideális képet az ideális magyarságról, és a valóságtól elfordult a távoli minta felé, mert a magyar valóság nem felelt meg a képnek, mely benne élt. Gyönyörűen kifejezi ő maga is Országgyűlési Napló-jában: „Hazát és szabadságot életemnek minden napjaiban forró szerelemmel kapcsoltam magamhoz; de e szerelem, mint szerelem a lányka iránt, ideális képekhez szövé magát s valahányszor hideg valósággal találkozott, mindannyiszor sebes fájdalommal égetett." Vagy a Czelesztina-emlékbeszédben megrögzítve egy ifjúkori élményét, a klasszikusokból merített hazafias lelkesedést, azt mondja: „Hellas és Róma hősei ragyogtak a múltból felém s szívszakadva kérdém: hol a haza, melyért halnom lehessen, mint ők? De a föld, hol állék, hasonlatlan volt a tündérképhez, mit a hősök szép hóna felől magamnak alkottam."

De éppen ezek a vallomások arra ösztönöztek, ne érjük be a megállapítással, hogy Kölcsey német kultúrája miatt volt inadaptált Magyarországon. Ez még nem végső oka annak, hogy Kölcsey idegen volt társai között és nem idevaló a földön, ahol élt. Mert ha ez végső ok volna, az következnék, hogyha kivándorolt volna Svájcba, amint akarta, vagy Németországba vagy akár csak Bécsbe, ott megszűnt volna az állandó gyötrő idegenség, és Kölcsey otthonra talált volna. Márpedig ez nem igaz - Kölcsey német miliőben még fokozottabb mértékben idegen lett volna, mint minálunk. Mert igaz, hogy kultúrája, szellemi beállítottsága német volt, de az a réteg, mely a kultúrát hordozza, nem a legmélyebb rétege az embernek. Márpedig Kölcsey mélyebb rétegeiben, öntudatlan ősi rétegeiben, és ha úgy tetszik, magasabb rétegeiben, a szupraracionális síkban, ahol a magas intuíció és a vallási élmények lejátszódnak, igazán és egészen magyar volt. Ezt nem kell bizonyítani, és talán nem is lehet; mert a magyarság mibenléte a legkimondhatatlanabb dolgok közé tartozik. Hogy mi magyar, és mi nem az, csak érezni lehet, de megokolni nem. De éppen ez az érzés mindennél erősebb tanúságot tesz, hogy a Himnusz és a Zrínyi két dalá-nak költője egészen magyar volt, és ha valaki, hát ő elmondhatta magáról:

Büszke magyar vagyok én, keleten nőtt törzsöke fámnak -

éppen ezért Németországban is és a világ minden táján még sokkal idegenebb lett volna, mint Magyarországon.

Hogy miért volt mindenütt idegen, és hol volt Kölcsey igazi hazája, arra már eddig is rámutattunk. Riedl Frigyes angol nyelvű magyar irodalomtörténetében néhány sorban jellemezvén Kölcseyt, zseniális tömörséggel rámutat arra, ami fejtegetésünk végső konklúziója. „A felhők között élt, világot teremtve magának, és mindegyre növekvő megvetéssel tekintett az emberek dolgaira. Természetes, hogy az ilyen ember mélységesen tudatában volt a valóságos és az ideális között levő örvénynek."2

Kölcsey idegen volt Pesten és Csekén, idegen volt Magyarországon, mert idegen volt ezen a földön, inadaptált volt a valóság világában. Benne szokatlan elevenséggel élt egy eszményvilág képe, a dolgokat mindig úgy látta, ahogy lenniök kellene, és ezért ellenszenvesek, sőt csaknem érthetetlenek voltak a dolgok, ahogy a valóságban voltak. Nem volt érzéke a realitás iránt, elfordult a realitástól egy ideális világ felé, mert a realitás nem fedte azt a képet, mely benne a valóságnál elevenebben élt. Hontalan volt a földön, mert az ideák világának honpolgára volt.

Ez a megállapítás kissé frázisszerű, és olyannak tűnik fel, amilyent minden költőről el lehet és el szoktak mondani. De ha megpróbáljuk nem hasonlatnak, nem rétori képnek fogni fel, hanem szóról szóra igaznak tartani, hogy benne egy ideális világ képe a valóságnál elevenebben élt, akkor valamennyire megközelíthetjük Kölcsey titkát. Az a bizonyos általános költői „ideális világ" a legtöbb költőnél csak negatívumot jelent, csak annyit, hogy a valóságvilága valamelyes korrektúrára szorul. Kölcseynél az ideális világ pozitívum, valami, ami van, fantáziája és etikus akarata által meg-élhető, mégpedig megvan a valóság világától függetlenül, bármiképpen is alakuljon az. Lelke horgonyt vetett ebben az ideális világban, és éppen ezért a valóság világa ránézve csak másodlagos fontosságú és örökké idegen; belső mivolta az ideális világ felé törekszik, és ennek következtében számára az én és a külvilág között alig lehet igazi közlekedés. Így történik, hogy élete első felében a külvilág a számára érthetetlen, negatív, és igyekszik nem venni tudomásul; életének második felében, amikor az ideák világa és annak érzelmi velejárója mind koncentrálódott egy ideában, mely a valóság világába hidat ver e magyarság ideájában, tudomásul veszi a valóság világát, de mint valamit, ami az ideális világhoz képest kisebb értékű, tehát amelyet meg kell változtatni. Ekkor felveszi a harcot, az absztrakt idealizmus örök-reménytelen harcát, hogy a valóság világát felemelje az ideálishoz, melynek árnyát benne látja; hogy megváltsa a valóság világába szorult örök tartalmakat.

Hontalansága szorosan összefüggött az előző fejezetben fejtegetett romantikus-újplatonikus vitalizmussal. A valóság világa nemcsak rosszabb, mint az ideális világ, nemcsak kevésbé igaz sub spécie aeternitatis, de kevésbé életszerű is; az igazi élet nem a valóság világában folyik le. Shakespeare olvasása közben írja Szemerének (1834. augusztus 2.): „Mely világ az, mely az ő műveiben megnyílik! Tele irtózatokkal, tele az emberi természet ezerféle hibáival, de oly való, oly meleg, oly élettel teljes és colossális alakban s erőben álló! Kínos ellentétel ezen világ mellett az itteni jelenvaló, de erő s melegség, s elevenség nélküli világ. Azonban az élet csak a genie kebeléből ömlik melegséggel; a mindennap emberei örökké hidegek és törpék."

Fiatal éveiben még nem ismerte fel, hogy milyen reménytelenül idegen a földön, és ezért állandóan menekülni próbál idegenségétől, életében és költészetében is. Erről a korszakáról írja Szemerének (1833. április 13.): „Cseke távolléte minden tudományos vehikulum-tól und meine von dem Innern meiner Seele allzu grell abstechende Umgebung - mert még a világot csak így sem ismertem, ideális képeimet szerettem volna nemcsak belül, hanem kívül is feltalálni - okozák, hogy mindig hozzád s mindig Pestre vágytam s így állandólakom sohasem volt, míg gazdagság és hivatal le nem kötének." Életének második felében azután egyrészt átéli, hogy az ő világa nem e földről való, és ezentúl otthon után való vágyódása transzcendens jelleget ölt, fölveszi a romantikus vágyódás alakját, melytörés nélkül fut a végtelenbe; részint hazatalál egy ideában, a magyarság ideájában.

Kölcseynek saját helyzete a földi élet realitásával szemben a legerősebben kihatott életére és költészetére. Az alábbiakban vizsgálni fogjuk, hogy Kölcsey hontalansága milyen életformákba kényszerítette, és ezek az életformák hogyan tették költészetét éterikussá, nem földivé.

Kölcseyben korán kifejlődött a magányos ember jogos önvédelme: a gőg. Érezte, hogy más volta, mely a többiektől elválasztja, értéket jelent, és hogy azért más, azért idegen, mert értékesebb, magasabb rendű az általánosnál. Ez az érzés kiváltotta belőle a megfelelő élet-formát: az arisztokratikus elzárkózást a tömeg elől, az „odi profanum" állandósult hangulatát. Míg egyfelől értékesnek érezte magát magányos voltában, másfelől megvetette a „közembereket", „a kenyér után futkosó sokaságot". Több levelében kifejezi, mennyire fél, hogy hétköznapi foglalatosságai a hétköznapi emberek nívójára fogják alásüllyeszteni. Pl. mikor Ádám öccse halála után anyagi gondjai tetemesen megszaporodnak, ezt írja Szemerének: „Kétségkívül ezer bajokra maradok itt, bajokra, melyek a legnyomorultabb pórnépi kör felé fognak lenyomni, képzelheted-e, hogy én akkor az legyek, aki voltam?" Kölcsey számára az elképzelhető legnagyobb csapás lett volna az elhétköznapiasodás, a nívósüllyedés, az az állapot, amelyikben olyan lett volna, mint a többi ember.

A gőg páncél, mellyel a magányos körülövezi magát, hogy védekezzék az idegenszerű külvilággal szemben. Azáltal, hogy messze a környezete fölött állónak érzi magát, az onnan érő támadások kevésbé bántóakká válnak: hiszen úgysem érhetnek fel az ő magaslatára. Minden gőg értékelésen alapul. Ahhoz, hogy gőgös legyek, tudatában kell lennem valamely bennem rejlő értéknek, mely másban kevésbé van meg. A gőg tehát szorosan összefügg az ember világnézetének talán legfontosabb részével: az értékrendszerrel. Ha megtudjuk, mire gőgös egy ember, megtudtuk értékrendszerének kulcsát, középtengelyét is.

Kölcsey gőgje még nem az igazi individualista gőg, a XIX. század derekától kezdve annyi nagy költői mű ihletője, az a gőg, mely egy-szerűen arra büszke, hogy individuum, hogy kimondhatatlanul más, mint a többiek; nem keresi, hogy az, amiben elkülönbözik, értékes-e; magában az a tény, hogy elkülönbözik, már érték szemében. Kölcseynek gyökeresen más voltából arra lehetne következtetni, hogy a gőgnek ez a fajtája lappangott benne is; de az individualista gőg még nem tudatosodott benne. Az ő gőgje háromféle formát öltött az idők folyamán.

Ifjúkorában az intellektuális gőg formáját öltötte, amikor szellemi fölénye biztos érzetében távol tartotta magát a „napkeleti fejektől". Később a már említett szentimentális gőg formáját öltötte: az érzékeny szív megvetéssel fordul el a hideg, anyagias gondolkodású köznapiaktól. Végül harmadszor és legnagyobb mértékben az esztéta gőg, a művészember gőgjének a formáját öltötte. Ezt a formát Kölcsey Kazinczy hatása alatt vette fel, aki viszont Goethét és Schillert utánozta. „Werke des Geistes und Kunst sind für den Pöbelnicht da", volt Kazinczy kedves citátuma. A művészet csak kevés választott dolga; ezek a kevesek tehát, akik képesek műalkotásokat megérteni és létrehozni, jogosan alacsonyabbra értékelhetik a művészet és szellemi dolgok iránt nem fogékony tömeget. Kazinczy értékrendszerének középpontjában a művészi érték állott, és ezt a felfogást bizonyos fokig Kölcsey is osztotta.

Ez az esztéta gőg kovácsolta össze Kazinczy és Kölcsey körét. Fölényes lenézésük a nem közéjük valók iránt Kölcsey és Kazinczy levelezésének jóformán minden egyes darabjában megnyilvánul. Kazinczy volt kettőjük között a sokkalta engedékenyebb: ő a kört sokkal nagyobbra vonta, mint Kölcsey, mindenkit, aki hajlandó volt elismerni az o vezérségét, a múzsák választottjának tekintett. Éppen ez a nagyobb liberalitása vált azután szakításuk okává: Kölcsey nem tudta Kazinczynak megbocsátani, hogy Vályi-Nagyot és Homérosz-fordítását vele és az ő fordításával csaknem egyenrangúként közölte.

Az esztéta gőg legfőbb irodalmi megnyilvánulása a Felelet. Érdemes megfigyelni, hogy az ortológusok támadásaikat a neológusok ellen a magyarság, az antiqua virtus, a józan ész stb. nevében intézik; ezzel szemben a neológusoknak egy palládiumuk van: a jó ízlés. A művészember fölényes megvetésével intézik el az ellenük dühöngő támadásokat - mindig érezve és éreztetve, hogy voltaképpen olyan magas nívón állanak művészi szempontból analfabéta ellenfeleik fölött, hogy közöttük igazi harcról szó sem lehet.

Ha beleérezzük magunkat a nyelvújítási harc korába, azt kell hinnünk, hogy Kazinczynak és táborának esztéta gőgje nem volt alaptalan. Ha meggondoljuk, mekkora nívókülönbség volt a külföldet járt, magas német műveltségű, minden szép iránt csodálatosan fogékony Kazinczy és a legalább száz évvel hátrább levő debreceni oskolamesterek között: belátjuk, Kazinczynak igazán szerzetesien alázatosnak kellett volna lennie, hogy az esztéta gőg el ne hatalmasodjék rajta. A többiek pedig Kazinczy tanítványai voltak, és a mester glóriájából rájuk is hullott valami.