Arne Dahl

SZABADSÁG

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Friheten

Copyright © Arne Dahl, 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Torma Péter, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-513-2 (papír)

ISBN 978-963-614-526-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

I.

1

Sam Berger egyedül volt. Éjszaka.

A téglákba beivódott nyári meleg égette a hátát, ahogy kilesett a sarok mögül. A sövényen túl látta a távolban a szomszéd házat. Egymagában állt egy kis dombon egy liget mögött, és sötétebb volt, mint maga az éjszaka.

Az év a legvilágosabb részénél járt. Az éjszaka nem tartott tovább pár óránál. De neki az éjszakára volt szüksége. Sötétre volt szüksége. Mert a sötétségben rejlik az igazság.

Berger nagy levegőt vett, és elindult. Lekuporodva átbújt a résen, amelyet a sövényben talált, és felment a dombra. Amikor a ligethez ért, előhúzta a hónaljtokból a pisztolyát.

A júniusi éjszaka szokatlanul csöndes volt, nem hallott mást, csak a maga által keltett neszeket. Nem volt az ürességben más, csak a nyári éjjel eltéveszthetetlen illata.

Óvatosan lopakodott keresztül a ligeten, térfigyelő kamerákat keresett, de egyet sem látott. Egyáltalán semmit sem lehetett látni. Mindent belepett az éjszaka. De nem vehette elő a zseblámpát. Még nem.

Az esélyeket meghazudtolva sikerült zajtalanul eljutnia a házig. Nem tudta megállapítani, milyen színű, de még azt sem, hogy miből épült.

Egy darabig egy helyben maradt; mellén a pisztoly hűvösét érezte, hátán a fal melegét. Igyekezett normálisan lélegezni.

Már amennyiben létezett még olyan, hogy normális.

Kinézett a sarok mögül. Halványan ki tudott venni egy pincelépcsőt, amely a talajszint alatt mintha ajtóban végződött volna. Elővette a zseblámpát, a lehető legjobban letompította a fényét, és a fal meg a föld felé tartotta, hogy észrevétlen maradhasson, ha esetleg valaki fent, a sötét ablaktáblák mögül leselkedne.

Berger teljesen hangtalanul mozogva a pincelépcsőhöz osont. Leereszkedett rajta, csendben, csendben. Még ennél is csendesebben bedugta az álkulcsot a zárba. Pöcköket és rovátkákat keresett, utat talált, és óvatosan lenyomta a kilincset. Teljesen hangtalanul nyitotta ki az ajtót.

A fekete ajtónyílásból mintha lehelet szállt volna ki, a pokol valamely ismeretlen bugyrának dögletes kénkőbűze. Mindjárt ezután ugyanez a lehelet már szinte sterilnek érződött. Berger tett egy lépést befelé, megállt, leguggolt, felemelte a fegyvert, felemelte a lámpát.

Így is beletelt egy-két pillanatba, mire látott valamit. Ha valaki várt volna rá, már halott lett volna.

Valóságos mantrájává vált a csodálkozás, hogy még mindig életben van.

Végül csak sikerült átlátnia a helyiséget, amelyben állt. A villa egész pinceszintjét elfoglalta. Egészségügyi létesítménnyé átalakított klubhelyiség volt. A sarokban ágy állt, mellette valamiféle lélegeztetőgép, elektromos kerekesszék, infúziós állvánnyal ellátott járókeret.

És az egész üres volt. Éjüres.

A sötétségben rejlett az igazság.

Valahol a sötétben.

Visszadugta a pisztolyt a tokjába, feltolta a lámpa fényerejét, körbevilágított, kutatott. Körülötte megszűnt a feketeség. A fénykéve mintha nem érte volna el egészen a padlót. Olyan volt, mintha ellenállásba ütközött volna, és megrekedt volna a levegőben.

Berger lajhárszerű lassúsággal mozgott. Elhaladt a járókeret mellett, az infúziós tasak meglebbent az általa kavart szellőtől, azután a kerekesszék mellett. Már az ágynál járt, a néma lélegeztetőgépnél, amikor megdermedt. Mintha a fekete levegő fertőző lett volna, baktériumokkal terhes. Mintha egy középkori pestiskórházban lett volna.

Telt az idő. Kereste, hogy mi az, ami nem stimmel.

Végül egy hang tűnt fel neki. Az egyik óvatos lépése, közvetlenül az ágy mellett, másképp hangzott. Tett még néhány lépést előre, majd vissza. A jelenség megismétlődött.

Lekuporodott a padlóra. Valóban volt a linóleumon egy keskeny rés, egy hasadék, amely benyúlt az ágy alá. Óvatosan arrébb tolta a kórházi ágyat, és egy négyszöget fedezett fel.

Nagyon ügyesen csinálták. A rés milliméternyi széles volt, és egy nagyobb szőnyeg feküdt mellette. Ami normális esetben valószínűleg az üreg fölött szokott lenni.

Mert biztosan volt egy üreg is.

És mikor nincs a szőnyeg az üreg fölé húzva?

Amikor van valaki odalent.

Berger hasztalan próbálta enyhíteni a testét elfogó remegést. Iszonyú déjà vu-je támadt, ahogy odahúzódott a négyszöghöz, és nekiállt valami fogantyút keresni rajta.

Még egy újabb kurva föld alatti üreg hiányzott az életéből!

A fogantyút ravaszul a linóleumba ágyazták. A bal kezével megragadta, a jobbjában a pisztolyt tartotta, a szájában pedig a lámpát. Finoman, óvatosan felemelte az üreg fedelét. Látta a faszerkezetre erősített vastag hangszigetelő vattát. Levilágított a feltáruló lépcsőn, amely egy folyosóban folytatódott. Odalent semmi jele nem volt az életnek.

Földszag szállt fel a pince alatti pincéből.

Berger mélyet sóhajtott, és felnézett a plafonra. Hirtelen értékesnek érezte az életet, olyasminek, amihez ragaszkodik. Mintha valami tárgy lett volna, amit finoman megmarkolhat a kezével. Aztán lassan megindult lefelé, egyik kezében a zseblámpával, a másikban a pisztollyal.

Nem sok lépcsőfok vezetett le a föld alatti folyosóhoz. Egyesével, a legnagyobb körültekintéssel ereszkedett le rajtuk, míg végül ott állt a folyosó földpadlóján.

Szűk volt és alacsony. Majdnem ugyanolyan érzés fogta el, mint a Củ Chi-alagutakban Ho Si Minh-város mellett, ahol fiatal korában járt. Akkor bepánikolt. A haverjainak úgy kellett kivinniük. Pedig az csak egy turistaút volt.

Épp, ahogy Vietnámban, a folyosó egyre szűkült és szűkült. Alig tett meg néhány métert, de a plafon máris sokkal lejjebb volt, a falak pedig közelebb. Végül már lehajolva sem bírt továbbmenni. Térdre ereszkedett, és négykézláb küzdötte magát előre.

Már jó ideje nem tört rá a pánik. Most sem, de érezte a jelenlétét, azt az intim közelséget. Ujjai a földpadlót kaparták, a térde lehorzsolódott. Bárhogy meresztette a szemét, nem látta a végét a folyosónak. Lehet, hogy egyszerűen egy falban végződik, kiút nélkül?

Muszáj volt uralkodnia magán. Becsuknia a szemét. Koncentrálni. Nem kerülhetett a Củ Chi-állapotba. Most már felnőtt férfi volt.

Bizonyos tapasztalatokkal a háta mögött.

Újra kinyitotta a szemét. Felvette a lámpát, amit az imént letett maga elé, aztán mászott tovább.

Vagyis inkább kúszott. Úgy érezte, mintha a hátát már véresre horzsolta volna az alagút teteje. Mintha elfogyott volna az oxigén, egyre nehezebben kapott levegőt. Nem volt körülötte hely, mintha éppolyan magas és széles lett volna, mint az alagút maga. És mintha már nem lett volna egyedül a szűk járatban, ott kúszott szorosan mellette a pánik; csak el kellett volna fordítania a fejét, hogy belélegezze.

És amikor a bensője már éppen készen állt magába szívni a pánikot, történt valami. A folyosó váratlanul minden irányba kiszélesedett, hirtelen mindenfelé több lett a hely. Mintha direkt úgy építették volna a járatot, hogy itt újra gyorsabban kúszhasson.

És egy pillanatnyi gyorsítás után éppen ez a tény állította meg Sam Bergert. Mintha direkt úgy építették volna. Zihálva előrevilágított. Az alagút végén egy ajtó volt. Majdnem teljes magasságában kitöltötte. Minden ösztöne azt súgta neki, hogy induljon el felé. Mindegyik, kivéve egyet.

A zsaruösztönt.

Amit soha, akármilyen csüggedt vagy kétségbeesett állapotában sem hagyott figyelmen kívül. És ez azt súgta, hogy valami nincs rendben.

Felfelé világított, jobbra, balra. Aztán lefelé.

Le a földpadlóra.

Ami nem volt ott.

Egy lyuk volt ott. Egy árok. Öt centire a bal kezétől. Ha csak tíz centivel tovább kúszik, beleesik.

Az árok bő egy méter széles volt. Nem lett volna esélye megkapaszkodni, ha továbbmászik.

És egy méterrel lejjebb legalább öt borotvaélesnek látszó késpenge állt ki egymással párhuzamosan a földből. Az árok egyik falától a másikig értek.

Ha Sam Berger az ösztöneit követve az ajtó felé nyomul, a pengék a lehető legdurvább módon megcsonkították volna. Testrészek váltak volna el testrészektől.

Fehéren izzott benne a düh, ám sikerült kordában tartania, amíg a legnagyobb óvatossággal átevickélt a halálos árok fölött.

Itt majdnem teljesen ki tudott egyenesedni. Már a szájába vette a lámpát, és előhúzta az álkulcsot, amikor észlelte, hogy az ajtó befelé nyílik. Visszadugta az álkulcsot a zsebébe.

Az, aki beépítette az ajtót, láthatóan nem feltételezte, hogy egy esetleges behatoló eljut idáig, mert igencsak törékeny jószág volt. Nem kinyílt, hanem darabokra esett, amikor a fehéren izzó düh kirobbant a külvilágba.

A férfi neki háttal ült egy evezőgépben, és teljes erőbedobással dolgozott. A füleit eltakaró fejhallgató minden bizonnyal zajszűrős volt.

Berger odament, megragadta a fejhallgatós férfit, és felemelte az evezőgépből. Odahajolt hozzá, és színtiszta rettegést látott a szemében.

Közvetlen közelről az arcába üvöltött:

– Mégis meddig képes elmenni valaki egy kibaszott biztosítási csalás miatt?

Megengedte magának, hogy leüsse az embert, aki kis híján feldarabolta őt. Aztán amikor a férfi ernyedt testtel az evezőgépre rogyott, Sam Bergert hatalmába kerítette a pánik. Remegő kézzel vette elő régi bilincsét, és hozzábilincselte a férfit a padlóra rögzített evezőgéphez.

Körülnézett a helyiségben, amely a bénulást színlelő férfi föld alatti edzőtermének látszott. Nem volt másik kijárat.

Berger lélegzete elakadt a klausztrofóbiától. Hatalmába kerítette a Củ Chi-állapot. Muszáj volt levegőhöz jutnia.

Kibotladozott a szétzúzott ajtón, és valami bámulatos mutatvány révén sikerült átugrania a halálvermet, átpréselnie magát az egyre szűkülő járaton, majd a másik végén elért a lépcsőhöz, felrohant, kijutott a kamu kórterembe, felsietett a pincelépcsőn, és élete egyik legmélyebb lélegzetét vette.

A nyári éjjel édes mosolya épp kezdett kibontakozni a sötétségből. Berger leült egy kőre, és érezte, ahogy az éjszaka gúnyosan vigyorog rajta.

Nem így kellett volna lennie.

Egy kurta pillanatig két családja is volt, egy régi és egy új. Karnyújtásnyira volt tőle minden, amire vágyott. Révbe ért. És alig hat hónappal később már légüres térben lebegett, magányosabban, mint valaha.

Mint biztonsági tanácsadó. Ami valójában azt jelentette, magánnyomozó.

Az ikreire gondolt. A tengelyén forgó világ nyugvópontja. Most tizenkét évesek voltak. Visszakapta őket. Visszajöttek. Aztán a volt felesége könyörtelen hangja visszhangzott át a nyári éjszakán: Leszarom, hogy most szabadúszó vagy, a szívedben és a lelkedben mindig zsaru maradsz, és emiatt mind meg fogunk halni. A családja elköltözött Stockholmból, a felügyeleti jogról pedig már évekkel ezelőtt lemondott. Azok a ritka, feszült látogatások. Ez persze még javulhatott. De kételkedett benne, hogy fog. Közeledett a pubertás.

És ez a rohadt cég minden idejét felfalta. Nem is beszélve a pénzéről. Arról, hogy milyen baromi sokba kerül céget alapítani. És nem kapott más megbízást, csak biztosítási csalásokat.

Felnézett a lassan világosodó égboltra. Egy ideig még ülve maradt. Aztán felkelt, és egy viharvert fényképet húzott elő a belső zsebéből.

Egy nő volt a képen, egy szőke nő, erős, mégis szomorú, már-már bocsánatkérő arccal. Egy repülőtéren állt: háta mögött egy repülőgép, amely mintha be akart volna jönni a hatalmas ablakon. Úgy látszott, hogy a nő beszél. És egyenesen a kamerába nézett.

Berger olyan sokáig bámulta, hogy a kép életre kelt. A nő megmozdult. Mögötte a repülő gurulva közeledett. És amikor a nő beszélt, Molly Blom hangján tette: Nem megy, Sam, tényleg nem megy. Békére és nyugalomra van szükségem. Gondolkodásra, csendre.

Aztán minden néma lett. Ijesztően néma.

Sam Berger csak saját magát hallotta. Míg a nyári éjszakában fel nem csendült egy fülemüle mennyei éneke.

Talán mégiscsak maradt még a világban dal.

2

Vityenka megigazítja vörös nyakkendőjét, a helyükre forgatja mandzsettagombjait, és addig nyújtogatja a nyakát, míg az egy hangosat nem roppan. Az íróasztal túloldalán ülő férfi beszél és beszél, azon az enyhén izgatott hangján, mintha egy kard lenne a torkán, de Vityenka nem hall semmit. Már réges-rég nem figyel oda.

Inkább kinéz a tengerszorosra. A túloldalon szokás szerint sejteni véli a nagy japán kültéri fürdőt a sziklákon, de ez valószínűleg csak illúzió – még ő sem lát el olyan messzire. Újabb nagy kirándulóhajó úszik el odakint; ezt most nem érzi ismerősnek.

Néha azt kívánja, bárcsak érezne valamit is.

Akármit.

– Ez nagyszerű, Eldner – mondja a kezét feltéve Vityenka. – De megtennéd, hogy röviden összefoglalod?

Eldner elhallgat, egy pillanatra lenéz, hogy leegyszerűsítse és átfogalmazza magában a benne rekedt szóáradatot, majd amikor sikerül, így szól:

– A szétválás hatása pénzügyileg jelentéktelen lesz.

Vityenka lassan bólogat. Érti. Szeretné elhessegetni a férfit. Az Alvar Eldnerhez hasonlók nyitották rá a nagyvilág ajtajait arra a világra, amelyben annak idején ő élt: finom úriemberek, akik a legkötetlenebb látogatáshoz is méretre készült inget vesznek. Dehát végül is messzire jutott azóta.

És szüksége is van az olyanokra, mint Eldner. Jogászokra, akik nyújtják-hajlítják azt a világot, amelyben most él. A helyére igazítják.

Gerinctelen emberekre, akik egyébként egyáltalán nem érdeklik.

– Helyes – mondja, egy intéssel jelezve Eldnernek, hogy álljon fel. Az ügyvéd azonban hozzáteszi:

– Viszont felmerült még valami.

Vityenka tudja, hogy Eldner nem mondana ilyesmit, ha nem lenne fontos. Újabb kézmozdulatot tesz, amivel nemcsak arra készteti Eldnert, hogy üljön vissza a székre, hanem arra is, hogy megköszörülje a torkát, és folytassa:

– Úgy vélem, lehetséges, hogy van egy új nyom.

– Egy új nyom – ismétli semleges hangon Vityenka, és kinéz a szorosra, ahol a turistahajó éppen eltűnik a látómezejéből.

– Már eltelt néhány hónap a legutóbbi óta – folytatja Eldner. – De sajnos Borisznak nem volt új információja. Egész egyszerűen nem ez a történet volt az oka annak, hogy tizennégy éve Kamcsatkára helyezték.

– Tudom – mondja hidegen Vityenka. – Személyesen közölte. Bár eléggé… vázlatosan…

– Tizennégy éven át alig volt több mendemondánál – fűzi tovább Eldner. – Húszmillió eltűnt euró. Máig érvényes bankjegyekben.

– Ismerem az előzményeket. Térj a tárgyra!

– Úgy sejtjük, hogy új kapcsolatot találtunk. Közvetlen kapcsolatot Sztyepankával.

Vityenka érzi, hogy megrezzen. Nem szabad megrezzennie. Az olyanok, mint ő, nem szoktak megrezzenni. Kihúzza magát ültében, és így szól:

– Közvetlen kapcsolatot?

– Remélhetőleg – bólint Eldner. – Ebben az esetben igaz a pletyka, és tényleg az elődje, Sztyepanka rejtette el a pénzt.

– Aki azóta felvette a „néhai” előnevet – teszi hozzá a nyugalmát visszanyerve Vityenka.

Alvar Eldner a papírjaiban lapozgat. Mint aki nemigen tudja, hogy mit feleljen erre.

– Na mondjad – szól rá Vityenka.

Eldner a homlokát ráncolja, és mondja:

– Sztyepanka valóban elhunyt. Viszont úgy tűnik, most találtunk egy anomáliát más tizennégy évvel ezelőtti halálesetekkel kapcsolatban.

A tengerszoros hirtelen elnémul. Semmilyen hajó, még egy hullám sem töri meg a csendet odakint. Vityenka letekint a magasból a vízre. Pontosan így nézhetett ki akkor is, amikor az erős és független honfoglaló vikingek partra szálltak ezen a lakatlan szigeten, és birtokba vették a földet.

Épp, mint mi, miután ledőlt a fal. Nem állíthatott meg bennünket senki. A szabadságot kerestük, a valódi, határtalan szabadságot. Nem érdekelt bennünket semmiféle korlát. Nem állhatott ellen nekünk sem politikai, sem rendőri hatalom. Mi vagyunk az újkor vikingjei.

Honfoglalás.

– Anomáliát? – kérdezi végül Vityenka.

Eldner bólint, és válaszol:

– Tizennégy éve eltűnt Sztyepanka személyi testőrségének három tagja, körülbelül ugyanakkor, amikor a pénznek is nyoma veszett. Észszerűnek tűnik a feltételezés, hogy a két dolognak köze van egymáshoz. Egy negyedik tag… lent vár. Adrian Fokinnak hívják.

– Á – mondja Vityenka. – Akkor, ha jól sejtem, most szeretnél távozni, Eldner.

Követi a tekintetével Eldnert, amíg az el nem tűnik. Csak megvetést képes érezni az olyan kapzsi alakok iránt, akik csupán a felszínt akarják lefölözni, és nem is foglalkoznak a mélységgel. Valószínűleg azért nem, hogy együtt tudjanak élni magukkal, be tudják mesélni maguknak, hogy nem rossz emberek ők, csak a dolgukat teszik, fizetik az adót, úgyhogy nyugodtan élvezhetik a luxuséletet.

Feláll, és kinéz a tengerszorosra. Az éles késő nyári fény mintha mindenfelől érkezne, beáradva az elegáns, földszintes, csupa panorámaablak villán. Elönti őt, ahogy odalép a könyvespolchoz. Sosem képes nevetés nélkül megnyomni a könyvgerincek sorát. Ez a saját kis elcsépelt szatírája a felsőbb osztály kulturális mázáról.

A könyvespolc kecsesen félresiklik, egy acélajtót fedve fel. Vityenka belenéz a retinaszkennerbe, majd beüti a hosszú kódot. A liftajtó kitárul.

Beszáll, és leereszkedik, nagyon le. Ettől mindig bedugul a füle.

A pokolra szálló lift.

Valamit mégiscsak tanult a hamis könyvespolctól.

A liftajtó kinyílik. Két állig felfegyverzett őr biccent neki a félhomályban. Vityenka elővesz egy távkapcsolót. A következő nagy acélajtó hangtalanul kinyílik.

Alig látni a terem legtávolabbi sarkában fellógatott meztelen férfit. Épp csak a lábujja hegye érinti a padlót, a keze pedig a mennyezetről függő gyűrűhinta-szerűséghez van kötözve. A szeme majdnem akkorára dülledt, mint a szájába tömött golyós szájpecek.

Vityenka odahúz egy széket, és leül a férfi előtt álló íróasztalhoz. Majd így szól:

– Tudod, hogy miről van szó, Adrian. Tizennégy évvel ezelőtt eltűnt egy teljes szállítmány, húszmillió euró. Én pedig nem nyugszom, amíg meg nem tudom, hogy hová lett.

A férfi nézi őt. Csöpög róla az izzadság. Rángatózik és kapálózik, amennyire csak tud. De nem nagyon tud.

Vityenka lassan kioldja vérvörös nyakkendőjét, egy bizonyos méretre hajtja, majd gondosan leteszi az íróasztalra. Kihúzza az asztal fiókját, és egy nagy, széles pengéjű kardot emel ki belőle. Olyan, mint egy viking kard.

Lerakja a kardot a precízen összehajtogatott nyakkendő mellé. Pontosan ugyanolyan hosszúak.

– Megajándékozlak egy kiváltsággal, Adrian – mondja. – Akarod tudni, hogy mi az a kiváltság?

A férfi riadtan nézi. Végül bólogat. A remény szikrája villan a szemében.

Vityenka elmosolyodik, és így szól:

– Megválaszthatod, hogy milyen sorrendben szeretnéd elveszíteni a végtagjaidat, Adrian. Hát nem kedves tőlem?

Amikor Vityenka felkel és megmarkolja a kardot, eggyel sem emelkedik a pulzusszáma.

3

A GPS-e nem vette be a címet, ő meg nem akart a járőrkocsival bolyongani az éber kertvárosi környéken.

Szomszédfigyelő szolgálat.

Végül úgy döntött, hogy megáll; talált is egy félreeső parkolóhelyet anélkül, hogy feltűnést keltett volna. Mialatt leparkolt, leszállt az augusztusi szürkület, és jótékony homályba borította a kikapcsolt kék jelzőfényt. Nem beszélve a jól látható Rendőrség feliratról a kocsi elején és oldalán.

Választania kellett, hogy hazavonatozik a saját autójáért, vagy kölcsönvesz egy járőrkocsit. A kettő között időben egy jó óra volt a különbség. És otthon várta őt a gyereke.

A mobilja GPS-e nem meglepő módon jobbnak bizonyult a rendőrautóénál. Bevitte őt az erdőbe. Némi gyaloglás után az egyre sűrűsödő homályban feltárult egy tisztás. Ez egy kicsit odébb frissen nyírtnak ható pázsitba ment át. A szabályos közönként letett vékony műanyag csövek arra utaltak, hogy ide kanyargós utacskát tervezett valaki.

Akármennyit nézegette Desiré Rosenkvist nyomozó a telefonját, még mindig nem volt biztos benne, hogy jó helyen jár-e. Az a valami ott a parti ligetben kísértetiesen hasonlított egy építési területre.

Még sohasem járt a csónakházban.

A hely a volt főnökéé, Sam Bergeré volt. A rendőri testülettől való nem épp dicsőséges távozás előtt és után is ez volt rejtett emlékeinek központja. Talán a lelke.

Ha ugyan ez volt az.

Az, ami felé most a lenyírt gyepen át lépdelt, alig emlékeztetett csónakházra. Egy csónakház arra való, hogy védje az időjárástól a csónakokat, és ezért volt bejáratuk a víz felőli oldalon. Itt viszont nem látszott bejárat, sem csónak, csak egy cölöpökön álló hosszú terasz, amely mélyen benyúlt a vízbe, akár egy móló. Az épület nagy részét borító műanyag fólia sajátos fényt árasztott.

Közelebb ment. Leszállt a sötétség. Erősebben érződött a tengeri levegő. De a csónakház akkor sem volt igazi csónakház.

A bejárathoz vezető kis lépcső egészen újnak tűnt. A fólia alatt egy gravírozott fémtábla látszott. A nő, aki elsősorban még mindig Desiré Rosenkvist nyomozónak érezte magát, próbálta kivenni a szöveget a fólián át. Komolyan az van odaírva, hogy Båthuset Security AB? Csónakház Biztonsági Kft.? Sikerült legyőznie a kísértést, hogy letépje a laza fóliát, és inkább bekopogott.

Senki sem nyitott ajtót. Semmilyen életjel nem hallatszott odabentről, egyáltalán semmi válasz. Újra kopogott. A reszketeg fény újfent megremegett. Nem történt semmi. Erősebben kopogott, majd ököllel verte az ajtót. Erre kinyílt.

Por. Az újonnan épült házak eltéveszthetetlen szaga. Frissen fűrészelt fa. De valami más is. Mintha apró szentjánosbogarak röpködtek volna a levegőben. Nagyon aprók. Porszemek lehettek.

Szemben egy kis konyha, vagy inkább főzőfülke. Balra fordult, és egy nagyobb helyiségbe lépett. Két ajtó szemben, a bejárattól balra, a legtávolabbi falban. Láthatóan újonnan vásárolt kanapé, még befóliázva, hasonló fotel, dohányzóasztal. Teleírt fehér mágnestábla. A vízre néző ablakok. Befordult jobbra, és az üveg tolóajtón át elé tárult a tengeröböl panorámája. Mintha az egészet belátta volna.

De semmi más. Sehol egy ember.

Óvatosan a tolóajtóhoz ment. A panoráma felé. Ekkor zajt hallott közvetlenül a jobb oldalánál. A falból. Valami mozgott. És tompa neszt keltett.

Jéggé dermedt.

Csak ekkor vette észre, hogy van még egy ajtó, kilincs nélkül, csupán a fal egy darabja, négyszögletes réssel keretezve. Ösztönösen kinyitotta a pisztolytáskáját, és a résbe dugta a körmeit. Amikor sikerült kijjebb húznia az ajtót, bal keze ujjaival benyúlt mögé, ezzel egy időben jobb kezével megmarkolta szolgálati fegyverét. Aztán kinyitotta az ajtót.

Egy kis vécé volt ott, alig néhány négyzetméteres, talán ha félkész állapotban. Afelől viszont semmi kétsége nem lehetett, hogy a fej igen mélyen belelóg a vécécsészébe.

Odaugrott, megragadta a haját a tarkóján, és felhúzta a fejet. Az nagy nehezen kijött. Csuromvíz volt. Köhögött.

A test lassan az oldalára ereszkedett, a vécécsésze mellé. Mielőtt a tekintetük találkozhatott volna, megszólalt egy fojtott hang:

– Nincsen zuhany.

A nő a nedves, csapzott tarkót nézte, és zsigerből rávágta:

– Ott van kint egy egész tó, baszki!

A vécéből kihúzott férfi végtelenül lassan megfordult. Felnézett rá, és azt mondta:

– Igaziból ez a tenger.

Abban a pillanatban, amikor a tekintetük összekapcsolódott, Desiré Rosenkvist nyomozó átváltozott Őzikévé. Ez egyáltalán nem volt annyira magától értetődő. Több mint egy fél év telt el, mióta drámai körülmények között elváltak egymástól. Egyikük sem próbálta felvenni a kapcsolatot a másikkal. Mégis sejtette, hogy az Őzikévé változás meg fog történni.

Félt ettől? Nem, csak sejtette. Talán remélte.

Sam Bergernek valahogyan mindig sikerült őt átváltoztatnia azzá a kissé nyugodtabb, szelídebb lénnyé, akit Őzikének hívtak.

– Rosszabbnak látszik, mint amilyen – mondta Berger, és megpróbált feltápászkodni a padlóról, de megcsúszott a keze, és a felső fogsorát beverte a vécécsésze peremébe.

Augusztus közepe volt, és szélcsend. Már leszállt a szürkület. A vízbe nyúló mólón ültek. Mellettük a deszkákon két kis pohár.

Berger vérfoltos zsebkendőt szorított a szájához. Csak addig vette el, amíg ivott egy-egy korty Laphroaigot, és dünnyögött magában valamit.

Egyikük sem igen tudta, hogy kezdje. A nyugodt, szurokfekete vizet nézték. Az öböl túlpartján egy kis kastély kivilágított, aranysárga homlokzata látszott. Innen fények gyöngysora indult ki, világító csigalépcső, ami tükröződött a teljesen sima vízben. Végül Őzike megszólalt:

– Tényleg rosszabbnak látszik, mint amilyen?

Berger megvonta a vállát.

– Legalább van munkám – mondta, ivott egy kortyot, és fintorgott.

Őzike bólintott:

– Láttam a táblát. Tényleg biztosítási csalások?

– Nem csak – válaszolta Berger.

– Nem?

– Nem.

– Hanem még mi?

– Magánnyomozás – felelte Berger.

Akármilyen merőn nézte Őzike, többet nem mondott. Őzike sóhajtott, elfordult, kereste a szavakat, amelyek kitölthetnék a nyolc hónapnyi űrt. Ennyi sikerült:

– Azt sem tudtam, mi van veled, amíg nyár elején meg nem láttam a nevedet egy ítéletben.

Berger fintorgott, és megnyomkodta a száját a zsebkendővel.

Mikor nem kapott választ, Őzike folytatta:

– Testi sértésért, egy spångai villában. Összevertél egy mozgássérültet.

Berger felnevetett, és közbeszólt:

– Emil Sundh nem volt mozgássérült. Éppen erről szólt az egész.

– Láttam, hogy ártatlannak vallottad magad.

– Ő meg sitten van – mondta Berger. – A biztosítási csalás is lehet ám igazi bűncselekmény, Őzike.

– Csak éppen nem azért ül, igaz?

– Leginkább azért, mert megpróbált felszecskázni – válaszolta Berger.

Őzike megborzongott. Aztán megkérdezte:

– Valójában hogy vagy, Sam?

– Te hogy vagy? – kérdezett vissza rögtön Berger.

Őzike halványan elmosolyodott. Beletelt egy időbe, mire válaszolt:

– Egyre jobban.

Berger most először nézte meg őt rendesen.

– Nagyon rossz volt? – kérdezte.

– Igaziból annyira nem – felelte Őzike. – A család jól van, Johnny dolgozik, Lykke meg egyre jobban focizik. Ha nem botlik el a szokásos buktatók egyikében, akkor igazán jó is lehet.

– Na és te?

– Jobban vagyok – mondta Őzike. – Mindig egy kicsivel jobban.

Berger hallgatott, végigmérte, várt, ivott egy korty Laphroaigot.

– Megöltem egy embert – folytatta aztán Őzike. – Rémálmaim voltak, álmatlanság gyötört, szorongás, pánikrohamok.

Berger lassan megcsóválta a fejét.

– Ezt nem tudtam.

– Kaptam segítséget – mondta Őzike, és belekortyolt a whiskyjébe.

Berger is így tett, és hallgatott.

– Úgyhogy újra megkérdezem – szólalt meg aztán Őzike. – Hogy vagy?

Berger megrázta a fejét, és kinézett a vízre. Nem szólt semmit. Nem látott semmit.

Rátelepedett a csend. Ivott még egy korty whiskyt. Megnézte a zsebkendőt; láthatóan még mindig vérzett a szája. Aztán megunta, letette maga elé a zsebkendőt, és ivott még egy kicsit. Megforgatta az italt a szájában.

Továbbra is néma maradt.

Őzikének elege lett, és így szólt:

– A fejeddel a vécében feküdtél, Sam. És láttam.

– Hát tagadhatatlanul ott voltál…

– Nem azt – szakította félbe Őzike. – Az alsó sarkot.

Berger odafordult felé. Amit Őzike a szemében látott, az ismeretlen volt neki. Vákuum? Szunnyadó őserő? Végtelen bánat? Nem tudta.

– A tábla bal alsó sarkát – magyarázta. – Az is a magánnyomozásodhoz tartozik?

– Az csak rám tartozik – mormogta Berger.

– Meg a barátaidra. Akkor is, ha nyolc hónapig feléjük se néztél.

– Nem. Ez az én dolgom.

– Az ikrek és Molly? – kérdezte Őzike.

Berger komoran nevetett. Szétvert szájából fröcsögött a vér.

– Egy vízilónak is sok, mi? – kérdezte, majd kiitta a poharát, és újra töltött.

– Egy olyan vízilónak, ami nem megy be a vízbe – mondta Őzike.

Koccintottak. Ittak.

– Bebaszva nem vezethetsz rendőrkocsit – mondta Berger.

– Ha valamit vezethetek részegen, az a rendőrkocsi – válaszolta Őzike, és ivott még egy kortyot.

Berger halkan felnevetett. Őzike a szemébe nézett.

– De azért rendes tőled, hogy így törődsz velem – mondta.

Berger abbahagyta a nevetést; amúgy sem hangzott nevetésnek. Mélyet sóhajtott. Aztán így szólt:

– Tudod, hogy törődöm veled. Te vagy a világon az egyetlen, akiben száz százalékig megbízom.

– Én pedig azt látom, hogy padlón vagy. Mi a szar van veled, Sam?

– Mindenki elhagyott. Nem érted, Őzike? Mindenki.

Megint csend lett. Sokáig.

Őzike Bergert nézte. Odahajolt hozzá. Megfogta a karját.

– Magyarázd el, miről beszélsz, Sam. Nem értem.

Berger feje előrebukott. Őzike látta, ahogy összeesik, ahogy eltávozik belőle az életerő. És megértette. Nem egészen értette, hogy mit ért, de azt teljesen világosan értette.

– Az ikrek – mondta. – Marcus és Oscar hazaköltöztek hozzád.

– Tizenegy napra…

– Mi történt?

– Freja innen messze kapott munkát – mondta Berger. – Elhatározta, hogy bekeményít. Néhány éve lemondtam a felügyeleti jogról. Ha szerencsém van, minden második hétvégén láthatom őket.

– És szeretnéd, ha másképp lenne, Sam?

Berger kinyújtotta a kezét, mintha a világa összes hiányosságán körbe akarna mutatni.

– Talán később – mondta. – Előbb rendbe kell raknom ezt.

– A Båthuset Securityt? – kérdezte Őzike. – Vagy mit?

– Inkább az életemet…

– Molly az – jelentette ki Őzike, és keményen Berger szemébe nézett.

– Mi van? – értetlenkedett Berger.

– Molly az, aki után „magánnyomozol”.

Berger lassan ingatta a fejét. Aztán így szólt:

– Nem, Őzike. Ez nem tartozik rád. Bocs.

– Nyolc hónappal ezelőtt Molly Blom terhes volt, mégpedig valószínűleg a te gyerekeddel. Mi történt?

– Nem hallottad, mit mondtam? Nem tartozik rád.

Őzike végigmérte Bergert. Aztán közölte vele:

– Segítségre van szükséged. Úgyhogy segítek.

Újra csend lett. Halkan susogtak a nyárfalevelek. Mintha valaki egy másik időből próbált volna belépni ebbe.

Berger fintorgott, aztán így szólt:

– Minden itt volt. Az ikrek, Molly, a születendő gyerek. Egy rövidke pillanatra mind itt voltak. Mint egy álomban. Aztán felébredtem.

Őzike bólogatott.

– És most nincs itt semmi – mondta.

– De – válaszolta Berger. – Egy rakás biztosítási csalás.

– Annyit kérdezhetek, hogy belátod-e, hogy segítségre van szükséged?

Berger ráemelte a tekintetét. Tiszta volt és világos.

– Elvont fogalmakkal nem tudok mit kezdeni – mondta. – Segítség?

– Ez nem elvont – felelte Őzike, és elővett egy névjegyet. – Nagyon is konkrét. Rita Ohlénnek hívják. Nekem is ő segített kimászni a szarból. Szerintem passzolna hozzád, Sam. Nem az a kertelős fajta. Hívd fel, mérjétek fel a terepet, semmi több. De ez így nem mehet tovább.

Berger elvette a névjegyet, elolvasta, letette maga elé a deszkára, és bólintott.

– Nem ígérek semmit – mondta.

A felhők mögül előbújt a hold, és bevilágította a kis öblöt. Szellő borzolta fel a vizet, a csónakház felé fújt. Amikor elérte a mólót, fellibbentette a névjegyet a levegőbe. Berger utánakapott, és röptében megfogta.

– Szép – dicsérte meg önkéntelenül Őzike.

– Azt hiszem, ez a közelgő ősz volt – mondta Berger, és eltette a névjegyet.

Összetalálkozott a tekintetük. Most Őzikén volt a sor, hogy töltsön.

– Na jó – mondta, és kihúzta magát. – Talán tényleg rosszabbnak látszik, mint amilyen. De azért beszélj Ritával. Egy próbát megér.

– Biztos, hogy akarsz még inni? – kérdezte Berger.

4

Kinézett az ablakon. Alatta a tömzsi kis Ploggatan utca terült el a reggeli fényben. Ploggatan, Södermalm, Stockholm, Svédország. Mintha vidéki látogató lett volna a nagyvárosban.

És egyben látogató a múltban. Az életben, ami valaha az övé volt.

Valahogy idegennek érezte a lakást, mintha sosem élt volna itt. Mintha senki, akit ismert, nem élt volna itt soha.

Egy álom, amelyből felébredt.

Sam Berger bejárta a rendetlen lakást. Mintha úgy hagyta volna itt, hogy vissza sem nézett. Kívülről látta a korábbi életét, egy antropológus kíváncsi, de objektív tekintetével vizsgálta.

Nem volt semmi látnivaló. Egyáltalán semmi.

Egész nyáron, a lustán cammogó felújítás ideje alatt egy hálózsákban aludt a csónakházban. Illetve leginkább kint a mólón. Hogy ma éjszaka – és egyáltalán a továbbiakban – hol alszik, annak jó eséllyel a nap folyamán kellett eldőlnie.

Egy olyan nap folyamán, amelyről semmit sem tudott.

A konyhaasztalhoz ment, és szétszortírozta a postát. Egyre kevesebb levél jött. Nem sok szortíroznivalója volt. Az ablakos borítékokat egyszerűen átdobta a nagy kupacból a reklámkupacba. Maga a mozdulat is olyan reménytelen volt.

Végül talált igazi postát is. A Cégregisztrációs Hivataltól jött. Bejegyezték a Båthuset Security AB nevű céget.

Berger a hivatalos egyenszöveget nézte, és próbálta megérteni, hogy mit érez. Nem volt egyszerű. Talán azért, mert egyáltalán nem érzett semmit.

Volt azonban egy módja annak, hogy érezzen, hogy valóban érezzen valamit, és ehhez át kellett mennie az ikrek szobájába. Az emeletes ágyhoz lépett, ellenőrizte, hogy mindkét ágytakaró szép egyenes-e. Hagyta, hogy elöntse az ár. Lenyelte a bánatot, amely nem teljesen ugyanaz a bánat volt, mint korábban.

Újra ott voltak az életében.

Sam Berger hosszú reggeli vándorútra indult Stockholmban. Egy sétára, mely távol tartja őt a sötétségtől.

Az ősz kétségkívül ott volt már a levegőben, de csak határozatlan nyomokban. Nem szél, inkább várakozó szélcsend, majd hideg rohamok kísérték észak felé, keresztül Södermalmon, át Gamla stanba, aztán még tovább, míg végül ott találta magát egy kapu előtt valami keresztutcában, a város egy névtelen részén. Valószínűleg azon az eklektikus vidéken, amelyet összefoglaló néven Norrmalmnak hívnak. Mindenesetre megnyomta a csengőgombot a kis fémtábla mellett, amely diszkréten hirdette egy bizonyos „Norrmalmi Terápiás Központ Kft.” létezését. Az ajtó zümmögve kinyílt, és ő belépett. Felment a lépcsőn, megvárta, amíg elhallgat a tüdejéből jövő sípoló hang, aztán becsöngetett. Ez az ajtó is zümmögött.

A recepcióra jutott egy üres, világos, tiszta várószobában, ahol megmutatta az iratait, kapott egy szobaszámot, majd hosszú folyosókon barangolt, amelyek elképesztő mérete mintha a terápia iránti fővárosi igények nagyságára utalt volna.

Kopogott, mire kiszólt egy fojtott női hang:

– Szabad.

Berger belépett, és szemügyre vette a nőt, aki egy kanapén ült, és írt valamit egy nagy könyvbe. Ötvenes nő rövidre vágott, őszülő szőke hajjal, homlokra tolt szemüveggel, farmerben – valahogyan mégis szigorú benyomást keltett. Elsősorban azonban a rá emelt tekintete fogta meg: az a barátságos, mégis mindenen áthatoló tekintet.

Felállt, és odament hozzá. Köszöntek. A nő bemutatkozott:

– Rita Ohlén vagyok.

– Sam Berger – mondta Berger. – Kedves, hogy ilyen gyorsan adott időpontot.

– Úgy hangzott, hogy kissé akut a helyzet – felelte Rita Ohlén, és visszaült a helyére, miközben a kis üvegasztal túloldalán álló fotelre mutatott. Berger helyet foglalt. Pillantása megakadt az asztalkán álló dobozon, amelyben papír zsebkendők vártak készen arra, hogy súrlódásmentesen kicsusszanjanak.

– Én tehát a Norrmalmi Terápiás Központ pszichoterapeutája és pszichológusa vagyok – mondta Ohlén. – Jókora tapasztalatom van mind bűncselekmények, elsősorban szexuális bűncselekmények áldozatainak, mind pedig kiégett rendőröknek a kezelésében. És úgy sejtem, ön az utóbbihoz áll közelebb. Mivel foglalkozik?

– A biztosítószakmában dolgozom – válaszolta Berger.

A nő merőn a szemébe nézett, mintha ennél többet követelne tőle. De Berger nem szólt többet. Ohlén bólintott, és felírt valamit a jegyzetkönyvébe.

– Nos tehát – mondta bátorító mosollyal. – Szeretném hangsúlyozni, hogy kissé unortodox módszerekkel dolgozom, amennyiben a pácienseimnek szövegeket kell írniuk, továbbá videóra veszem, ahogy válaszolnak a kérdéseimre, és meg is kell nézniük a felvételeket. Túl unortodox ez önnek?

– Fogalmam sincs, hogy milyen az ortodox – felelte vállvonogatva Berger.

Rita Ohlén mosolygott:

– Ezt igennek veszem. Miért van itt, Sam?

Berger észrevette, hogy ő is mosolyog. Teljesen magától történt. Eltűnődött, vajon hogy nézhet ki ez a mosoly.

– Hát igen – mondta. – Ha tudnám, hol kezdjem…

– Mondja ki egy szóval, ne is gondolkodjon rajta. Egyetlen szóval.

– Veszteség – hallotta Berger a saját hangját.

Rita Ohlén egy darabig bólogatott. Azután így szólt:

– Teljesen mindegy, hogy hol kezdi, Sam. El fogunk jutni a megfelelő helyre.

És Berger belekezdett. Nemcsak belekezdett, de elengedett minden gátlást, és már nem is ő beszélt, hanem valami, ami kikívánkozott belőle. Ohlén itt-ott megeresztett egy-egy bátorító biccentést vagy érdeklődő pillantást, néha egy-egy szóval visszaterelte a mondandóját a medrébe, és szórványosan jegyzetelt. Időnként felcsillant a szeme, mintha egy mélységes kútba tekintene le. Szaladt az idő. Mintha már nem is lett volna mérhető.

Csak akkor zökkent ki, amikor Rita Ohlén is megszólalt, és kérdő hangsúllyal megismételte, amit ő mondott:

– A tengelyén forgó világ nyugvópontja?

Berger bólintott, elvett egy zsebkendőt, összenyomta egészen kicsire, és így válaszolt:

– Mindig így gondoltam Marcusra és Oscarra. Amikor elkezdett forogni velem a világ, csak elővettem a fényképüket, és megállt.

– És ez már nem működik?

– Délibábok lettek. Amikor itt voltak, minden rendben volt. De csak pár napig voltak itt, aztán újra eltűntek.

– De kéthetente találkozik velük, nem? – kérdezte Rita Ohlén.

– Egy másik városban – válaszolta Berger.

– Dehát biztosan ők is eljöhetnének Stockholmba.

– Az nem lenne túl jó…

– Nem lehetséges, hogy jobb önnek így, hogy délibábok?

Ohlén ezt olyan halkan és nyugodtan kérdezte, hogy Berger először fel sem fogta, mit mond. Aztán megdermedt.

– Már miért volna jobb?

– Könnyű kibékülni egy csapással. Befészkelődni a szenvedésbe. Vigaszt találni az igazságtalanságban. Különben a kezébe kellene vennie a dolgokat. Cselekedni, ahelyett, hogy a környezetét hibáztatja. Aktívan részt venni az ikrek nevelésében. Jobb tartani tőlük a távolságot, ami nemhogy megengedi, de egyenesen magára parancsolja az önsajnálatot.

Berger nem szólt semmit. A kezét nézte. Azt a passzív kezét. A zsebkendő már csak egy apró golyócska volt.

– De a fiúkkal kapcsolatban semmilyen probléma sem súlyosabb, mint hetekkel, hónapokkal ezelőtt volt. Miért vált ez a dolog éppen tegnap akuttá?

– Ki mondta, hogy azzá vált?

– Egyrészt abból gondolom, hogy amikor felhívott, a lehető leghamarabbra kért időpontot. Másrészt meg a vécés történetből, amit a felszakadt ajka is alátámaszt. Megpróbálta belefojtani magát?

– Ezt nem kellett volna elmondanom – motyogta Berger.

– Nagyon jól tette, hogy elmondta – ellenkezett Ohlén. – Szóval miért tegnap?

– Nincsen zuhany a…

– Ha folyton ezzel próbál magyarázkodni, attól csak elunom magam. Miért tegnap? Az ikrek elvesztésével kapcsolatosan nincs közvetlen időtényező. Ez azt kell hogy jelentse, hogy itt a másik veszteségről van szó. Arról, amiről nem képes beszélni.

Berger csendben volt. Síri csendben.

– Mert ott van időtényező, nem igaz? – kérdezte Rita Ohlén valamivel élesebben. – Eddig nem sokat mondott Molly Blomról. De ebbe is bele kell vágnunk, Sam!

Berger továbbra is hallgatott.

– Értem – bólintott Ohlén. – Megpróbálhatom én?

Csend. Ohlén folytatta:

– Egy terhesség mindig azt jelenti, hogy ketyeg a stopper, igaz? Hogyan tűnt el Molly, Sam?

– Erről nem tudok…

– Azért jött ide, hogy tudjon.

– Nem éppen.

– Hadd folytassam mégis – mondta Ohlén. – Próbált rájönni, hogy hová lett, igaz? Egészen biztos benne, hogy nem tudja?

– Azt hiszem, mára elég lesz – jelentette ki Berger.

– Én mondom meg, mikor elég, Sam. Most fontos nyomra akadtunk. Sokat feccölt abba, hogy megtalálja, a teljes szakértelmét abba fektette, hogy megtalálja Molly Blomot. Persze közben dolgozgatott a megélhetésén is, piti biztosítási csalásokat derített fel, köztük egy olyat, amely a jelek szerint egyenesen halálfélelmet váltott ki önből…

– Járt már nagyon közel ahhoz, hogy felszeleteljék? – szólt közbe Berger.

Rita Ohlén példás profi módon engedte el a füle mellett a megjegyzést, és folytatta:

– De legfőképpen arra koncentrált, hogy megtalálja Molly Blomot, aki feltehetően az ön gyerekét várja. Csakhogy nem sikerült. Egy lépéssel sem jutott hozzá közelebb. Hogy lehet ez, Sam? Ha jól értem, az elmúlt évben több egészen bonyolult ügyet is megoldott, de képtelen megtalálni a saját társát. Miért?

– A biztonsági szolgálat beépülő ügynöke volt – válaszolta Berger. – Ha valaki, hát ő tudja, hogy kell eltűnni.

– Tehát önszántából tette?

– Első körben mindenképp – mondta Berger. – És tényleg próbáltam őt megkeresni.

– És nem tudja, hogy ez idő alatt végig terhes volt-e?

– Ez most brutális volt, Rita. Nem, nem tudom.

– De azt tudja, hogy „első körben” önszántából tűnt el. Honnan tudja? Beszéltek?

– Nem, nem volt rá lehetőségem. De nem hiszem, hogy ez most menni fog. Talán legközelebb. Csodák csak az álmokban történnek, Molly nem fog visszajönni.

– Nem beszéltek, de erről tájékoztatta magát valahogy. Nem hiszem, hogy olyan típus lenne, aki SMS-ben szakít. Talán küldött egy videót? Egy szakítós videót?

– Igen…

Rita Ohlén újabb néhány szót írt a végtelen jegyzettömbbe, a homlokára tolta a szemüvegét, és Bergerre pillantott.

– Megvan az a videó? A telefonján?

– Nyolc hónapja nem néztem meg – mondta Berger. – És most sem szeretném. Túl nagy lépés lenne.

– De azért le tudná írni a videót?

Csend. Aztán vonakodó beleegyezés.

– Egy repülőtér panorámaablaka előtt áll – mondta lassan Berger. – Sikerült azonosítanom a háta mögött lévő gépet. A brüsszeli reptér az. Az időpontot is elég jól be tudtam lőni. Ha onnan repült, mindenesetre nem a saját nevére vette a jegyet. Ami azt jelenti, hogy vagy nem repült el, hanem ott maradt, vagy pedig hamis személyazonosságot használ. Azóta semmi nyoma, sehol a világon. Ami megint csak a hamis személyazonosságot támasztja alá. Miután semmilyen pénzmozgásnak sem látom nyomát, valószínűleg a kártyája is hamis. Vagy kizárólag készpénzt használ.

– És mit mond Molly a videón?

Berger behunyta a szemét, és erősen megdörzsölte az ujjaival.

– Nem sokat – mondta.

Rita Ohlén közelebb hajolt, és mosolygott:

– Rendben, értem.

– Mit ért?

– Hogy kívülről tudja. Mit mond?

Berger mélyet sóhajtott, és ő is az asztal fölé hajolt, közelebb Ohlénhez. A szemébe nézett, és elmondta:

– „Tudom, hogy eltervezted a jövőnket, Sam. Tudom, azt akartad, hogy biztonsági tanácsadók legyünk abban a rohadt csónakházban, ami számomra csak a múlt okádéka. Nem megy, Sam, tényleg nem megy. Békére és nyugalomra van szükségem. Gondolkodásra, csendre. Majd meglátjuk, találkozunk-e még mi hárman. Most nyugodj meg. Neked is szükséged van arra a nyugalomra, ezt ne felejtsd el.”

– „Mi hárman” – mondta Rita Ohlén.

Berger fújtatott.

– Szerintem ezt csak azért vette bele, hogy ne igyam magam halálra – válaszolta.

Ohlén megint hátradőlt, és jegyzetelt. Aztán így szólt:

– És ön hogy értelmezi?

– Ahogy maga – mondta Berger. – A „mi hárman” jelentheti azt is, hogy „te, én és Desiré Rosenkvist”, az egész csapat, de azt is, hogy „te, én és a gyerekünk”. Legalábbis nekem erre kell gondolnom.

Rita Ohlén bólogatott. Halványan mosolygott. Jegyzetelt.

– Ezt csak ön tudhatja – mondta. – Sokat gondol a gyerekre?

– Az ő teste – válaszolta Berger.

– Ez nem válasz a kérdésemre – mondta Ohlén.

Berger érezte, hogy összehúzódik. Zsugorodik.

– Igen, sokat gondolok a gyerekre.

5

Éjszaka van. Csend. Az egész olyan, akár egy állókép.

Az utca nyílegyenesen fut az egymás mellé zsúfolt házak sorai között. A lámpák fényfoltjai néhol magányosan parkoló autókat világítanak meg az utca két oldalán. Akármelyik évszak lehetne. Csak éjszaka van. Éjszaka a külvárosban.

Némelyik résen – függönyök, redőnyök, zsalugáterek résein – fények szűrődnek ki, fények az álmatlanok és a sötétben félők oly különböző világaiból.

Semmi sem mozdul. Teljes a csend. Minden szunnyad.

Kivéve Nadját. Ő nem alszik. Nézi magát a visszapillantó tükörben.

Mindazt, ami az arcára van írva…

Anélkül, hogy elfordítaná a tekintetét, keze a furgon utasülésére vándorol. A paradox biztonságérzet, ahogy az ujja a fémre siklik, egy pillanatra felvillan barna szemében. A tekintete ellazul a felhajtott szélű fekete sapka alatt.

Keze a nyolcad hangjegyes nyakláncán, az egész életét ott látja a saját tekintetében. Látja szegény, de vidám gyerekkorát, a kalanddal teli sűrű erdőt, a nagymamája finom blinijét, a zongoránál töltött csodálatos órákat, látja kint a kis énekesmadarakat. Látja a folytatást: a gyárat, az egyhangúságot, az életutat, az életveszélyt. Látja az álmot, a hirtelen karnyújtásnyira került paradicsomot. Látja az utat, ahogy ide került.

Itt a poklot látja. De odáig nem mehet el. Nem teljesen.

Azokig az évekig nem. Azok túl mélyre vannak eltemetve.

Ezeket az éveket akarja itt bepótolni. Az elvesztett éveket.

Minden összeáll és összeér ebben a pillanatban, ezen az utcán. A pillanatban, amelyre Nadja vár.

Múlik az idő.

Egy kutya lép be az utcalámpa fénykörébe a furgon jobb oldalán. Nadja teljesen mozdulatlanul ül, láthatatlanná válik, ujjai hegyével a fémet tapintja. Megjelenik a fényben a kutya gazdája is, rövid szőke hajú nő, bőrdzseki, farmer, egy tetoválás töredéke a csuklóján a póráz mellett, amely megfeszül, majd elernyed, ahogy a rottweiler megáll megszaglászni a kocsi első kerekét.

Nadja megmarkolja a fémet, most erősen, mint aki fel akarja emelni a pisztolyt, és az utasoldali ajtónak szorítani a hangtompítót.

A nő meghúzza a pórázt. Ő is erősen. A fényben láthatóvá válik a tetoválás. A szív. A Sam nevet átfúró nyílvessző. Egyetlen vércsepp. A szív vére.

Nadja felemeli a pisztolyt, és célba veszi a nőt. Mindössze néhány méterről.

Ez lehetne a halál pillanata.

Ekkor a rottweiler továbbmegy az utcán. Magával rántja a gazdáját.

Nadja összehúzza magát. Újra beáll a csend.

Kicsinek érzi magát, jelentéktelennek. A pokol, a valójában soha el nem ért Szabadság utáni évek a teljes önkontroll, a rend évei voltak. Mindig minden a helyén volt, hogy helyreálljon az élete. Többé nem volt mámor, pedig addig csak a fülsüketítő bódulatnak élt – soha többé mámor, soha többé bódulat.

Hamarosan. Hamarosan itt az idő.

Amikor bedugja a fejét az oroszlán szájába.

Lenéz a kezére. Nemhogy remeg, hanem vadul reszket. Mintha maga az élet sugározna le az égből, egyenesen őbelé. Érzi, hogy a szíve életet pumpál, nem halált, nem közönyt, nem törvényt és rendet.

Ekkor valami mozgást észlel a vezetőoldali tükörben.

Egy férfi bukkan fel az utca túloldalán. Errefelé tart, hol látszik, hol nem a parkoló autóktól. Maga köré fonja a karját, mintha fázna. De felismeri őt, széldzsekijéről és borvörös sapkájáról.

Már közel van. Visszafojtja a lélegzetét.

Ő az.

Most.

Vagy-vagy. Menny vagy pokol.

A férfi két lámpaoszlopnyira jár, amikor Nadja újra felemeli a pisztolyt. A férfi tesz még néhány lépést.

Most mindennek stimmelnie kell. Minden apró lépésnek.

Amikor Nadja kinyitja a kocsi ajtaját, világosan látja maga előtt a kislányt a zongoránál. Ahogy átvág az utcán, hallja a kislány angyali hangját a kemény éjszakai égbolt felé szállni.

Nem tart sokáig a túloldalra érni. Megteszi azt a néhány lépést, felemeli a pisztolyt, a férfi szemébe néz, céloz.

A férfi villámgyorsan eltűnik az egyik parkoló autó, egy nagy dzsip mögött. Nadja túl lassú volt.

Feltámad benne a félelem. Két irányba kerülheti meg az autót. Fifty-fifty.

Az óra járásával egyező irányt választja. Lekuporodik.

Lassan.

Mintha a tompa égbolt ereszkedne le rá. Már senki sem énekel. Mintha soha nem is énekelt volna a földön senki. Minden néma.

A férfi a másik irányba mozdul, szintén az óramutató járásával egyezően. Megkerüli az autót. Hátulról elkapja őt. Felfelé rántja a pisztolyt. A hangtompító az alacsony égbolt felé mutat.

Mintha Istenre szegeződne.

A férfi megmarkolja a pisztolyt, és kitépi a kezéből. Ebben a pillanatban mintha meztelen lenne. A szabadság szó jelentést nyerhetett volna. A teljes kudarc helyett.

Hogy ezt kell éreznie!

Nadja levegőt sem vesz, amíg a férfi hátracsavarja a kezét, és átlökdösi az utca túloldalára. Megbotlik, előregörnyed. Örökre görnyedt marad.

A férfi kinyitja Nadja fehér furgonjának hátsó ajtaját. Nadja látja, hogy gyorskötözőt vesz elő széldzsekije zsebéből. Amikor összekötözi a csuklóját és a bokáját, megérti, hogy a halál hosszadalmas lesz.

A férfi bedobja őt a furgonba. Nadja szája közben a színtiszta iszonyat sikolyára nyílik.

De teljesen némán. Egyetlen hang sem jön ki belőle.

Válla fölött, az ablakon át látja, hogy a férfi előremegy a vezetőfülkéhez. Megáll. Észrevesz valamit néhány méterrel arrébb. Kissé feltolja vörös sapkáját. Céloz.

Nem.

Nem céloz. Csak lő.

Ferdén fölfelé.

A következő pillanatban üvegszilánkok záporoznak alá a villanyoszlopra szerelt kamerából. Aztán a férfi indít.

Senki sem énekel a furgon hátuljában.

Nem énekel már senki sem.

Elnémultak az énekesmadarak.

6

Sam Berger a csónakház mólóján ült. Bár csupán egyetlen whiskyt ivott, különös nyugalom áradt szét a testében, ennek azonban semmi köze nem volt az italhoz. Egy tekintethez volt köze. Egy intelligens, érzékeny, eleven tekintethez. A szemüveg valami rejtélyes módon megült a homlokon, az őszes szőke haj vonalánál. És alatta az a tekintet. Mintha a nő igazán megértette volna őt. Olvasta, értelmezte, elfogadta és megértette. Nem anyai tekintet volt, a legkevésbé sem, inkább egy kicsivel idősebb, bölcsebb, tapasztaltabb nő mindent látó tekintete.

Azt mondta neki: „Igen, sokat gondolok a gyerekre.” Azután nem bírt tovább beszélni.

Ez lebénította. Teljesen. Az egy kis zsebkendőgolyócskából több lett, még erősebben összegyűrve. De mind száraz volt.

Rita Ohlén várt egy darabig, majd megkönyörült rajta, lapozott a naptárában, és így szólt:

– Holnap délutánra még van egy szabad időpontom.

Ez most a szabad időpont utáni este volt. Berger végighordozta a tekintetét az Edsviken-öböl tükörsima felszínén. Az alkonyatnak még csak az előjelei látszottak. Kábító volt a szépség.

Nem tervezett visszajönni ide. Úgy volt, hogy a csónakház a munkahelye lesz, ő meg visszaköltözik a södermalmi Ploggatanra, és bejár az irodájába, mint a normális emberek. Aztán hazajár onnan, mint a normális emberek.

És maga mögött hagyja a munkát.

De nem így történt. Megértette, hogy csupán az elején jár egy hosszú folyamatnak, amelyben Rita Ohlén pszichológusnak nagy és fontos szerepe lesz. Itt marad, amíg nem lesz képes elválasztani az életet a munkától.

A munka volt az élete. És alig volt munkája.

Ami elmondott egyet-mást az életéről.

Berger nagyot sóhajtott – anélkül, hogy a nyugalom elrebbent volna mellőle –, és a mólón heverő laptopért nyúlt. Kinyitotta, és egy megnyitott levélhez csatolt fájlra meredt. A fájl egy videó volt.

Rita Ohlén már a legelején világosan megmondta neki, hogy „unortodox módszerekkel” dolgozik, és már a délutáni ülésük alatt videóra vette őt. Mire visszaért a csónakházba, már el is küldte neki a felvételt e-mailben.

Berger nem nézte meg.

Inkább megpróbálta megérteni, hogy kicsoda ő. Mármint igazából. A saját életében, másokéban, a történelemben, a mindenségben. Akármelyik szempontból nézte, sosem az jött ki, hogy nagyon jelentős lenne. Marginális lény. Mellékszereplő. Még a saját életében is.

Ehhez az eredményhez valamiképp a két terápiás ülés is hozzájárult Rita Ohlénnel. És ezek adták meg neki a nyugalmat, amely még a csónakház mólójáig is kitartott. Még a meg nem nézett videófájlig is.

Sam Bergernek főszereplővé kellett válnia a saját életében.

Nemigen volt mire várni. Előrehajolt, és kétszer a videóra kattintott.

Ki tudja, hogyan, eljutott a végéig. Látta magát a fotelben ülni Rita Ohlén rendelőjében. Ohlén nem látszott a képen. A hangot pedig levette. Csak azt a legalább tizenöt kis papírgalacsint látta a padlón az egyre inkább ismeretlen ember előtt, akinek az ajkai némán mozogtak néhány pillanatig, mielőtt eltorzult az arca, és előrehajolt a térdére.

Leállította a felvételt. Furcsa módon ebben a pillanatban mindössze két gondolat járt a fejében: az egyik az volt, hogy őszülő haja kezdi visszanyerni normális barna színét; a másik az, hogy kopaszodásnak nyoma sem látszik rajta.

Eltűnődött, vajon mit kezdene ezekkel az észrevételekkel Rita Ohlén.

Megborzongott egy paradox módon kellemesen kellemetlen érzéstől, és visszatekert a videó elejére, ahol Sam Berger egyenesen ült a fotelben, és bágyadtan mosolygott. Nem voltak előtte papírgalacsinok a padlón, csak egy doboz zsebkendő az asztalon.

Ráadta a hangot, és meghallotta Rita Ohlén szelíd hangú kérdését:

– Be van kamerázva a csónakháza környéke, Sam?

Meglepettnek látszott.

– Ezt hogy érti? – kérdezte végül.

– Világos volt a kérdés, Sam. Látta aznap este közeledni a látogatóját? Ezért dugta a fejét a vécébe? Hogy hangsúlyozza a helyzet komolyságát? Hogy megmutassa a barátjának, mennyire kétségbe van esve?

– Őzikének?

– Ezek szerint így hívja őt, igen. Látta őt a biztonsági kamerák képén?

– Összevissza váltogatja a témát – mondta a fejét vakarva Berger.

– A téma ugyanaz, mint eddig – válaszolta halkan Rita Ohlén hangja. – Válaszoljon a kérdésre.

A kamera lencséjén át tanúja volt önnön középszerű színészi képességeinek. Megint megborzongott a válasza hallatán:

– Igen, vannak ott kamerák. Igen, láttam Őzikét jönni. És igen, ezért dugtam a fejemet a vécébe.

– Különleges nap volt ez? Megkövetelte az ilyen eltúlzott gesztusokat? Az olyan túlzásokat, amikhez közönség kell?

A videón lévő Berger hallgatott. A csónakház előtt ülő Berger figyelmesen nézte az arcát. Minden a helyére került odabent. Az összekeveredett tudatos és öntudatlan. Így válaszolt:

– Tudtommal nem.

A mólón megjelent egy harmadik Sam Berger is, és beszállt a kommunikációba. A rendőr Sam Berger elismert kihallgató volt. A hazugság és a titkolózás valamennyi formáján átlátott. Most megkocogtatta a kissé lezüllött magánnyomozó Sam Berger vállát, és csalódottan csóválta a fejét.

És most már ő is látta a hazugságot a saját szemében. Rita Ohlén ne látta volna?

Azonnal jött a válasz:

– Próbálja újra, Sam.

A rendőr és a magánnyomozó egymás vállát átkarolva ültek a tengeri levegőn, és egyszerre csóválták a fejüket a páciens elboruló tekintete láttán.

Milyen átlátszó…

– Aznap kellett megszületnie a gyerekünknek – mondta színtelen hangon.

Ahogy Berger közelebb hajolt a képernyőhöz, a rendőr énje eltűnt. A cirka tizenöt apróra gyűrt papírgalacsinra meredt a lábánál. Ezúttal továbbjátszotta a felvételt.

Rita Ohlén hangja hallatszott:

– Mégis úgy érzem, kezdi belátni, hogy a jólléte kulcsát Molly Blomnak hívják. Muszáj megpróbálnia elmondani, Sam. Tényleg nem hagyott maga után semmi nyomot, csak azt a videófelvételt a brüsszeli reptérről?

A videón lévő Berger lassan bólogatott.

– Egyáltalán nem hallatott magáról – mondta. – Még egy nyúlfarknyi üzenetet sem küldött.

– De azt hitte, hogy aznap jelentkezni fog? A szülés napján?

– Egész nap vártam, tűkön ültem.

– Akkor a videó előtt közölte önnel, hogy mikorra van kiírva?

Berger megint bólogatott.

– Amikor utoljára találkoztunk szemtől szemben. Akkor elmondta, melyik dátumot jelölte meg a szülésznő. És azt mondta, hogy átgondolja a… közös jövőnket.

– Ön pedig tegnapelőtt tűkön ülve várt. Aztán este látta a kamerák képén, hogy egy nő tart a csónakháza felé…

– Azt hittem, hogy ő az – mondta Berger szinte hangtalanul.

– És amikor meglátta, hogy Őzike az, inkább az önsajnálatot választotta?