részlet

Corvina

Copyright © Frank Martela, 2020
Original edition published by Harper Design, 2020
Hungarian edition published by agreement with Frank Martela and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland.

Hungarian translation © Merényi Ágnes, 2021
A fordítás alapjául szolgáló mű:
Frank Martela: A Wonderful Life. Insights on Finding a Meaningful Existence,
Harper Design, 2020

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6790 4

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

„Hogyan kerültem a világba, miért nem kérdeztek meg előbb, miért nem tudatták velem korábban az erkölcsöket és a szokásokat? Egyszerűen belöktek a sorba… Hogyan lettem részese a valóság nevű nagy vállalkozásnak? Miért kell részt vennem benne? Miért nem dönthetek szabadon? S ha már így történt, hol van a vezető, akinél panaszt tehetek? Hát nincs ilyen? Panaszommal kihez fordulhatok?”

– Søren Kierkegaard, Az ismétlés (Jelenkor Kiadó, Pécs, 2014, fordította Soós Anita és Gyenge Zoltán).

Bevezető

Épp hol voltál, amikor az élet értelmetlenségének érzése lecsapott rád? A mikróban melegített vacsora előtt ültél, a héten már harmadszor, és a ketchup ízén és az egészségre gyakorolt hatásán töprengtél? Vagy amikor hajnali kettőkor, egy sürgős munka befejezése után megnyomtad a küldés gombot, és rögtön utána rájöttél, hogy a világ ettől valószínűleg hajszálnyit sem javult? Esetleg egy szörnyű tragédia ébresztett rá, hogy sosem gondolkodtál el azon, mit is akarsz az élettől. Vagy egyszerűen felébredtél egy reggel, és a fürdőszobatükörbe nézve jutott eszedbe, van-e bármi értelme ennek a zavaros, kisszerű dolognak, amit életnek neveznek.

Ne aggódj – nem vagy egyedül. Ebben a könyvben sok komoly gondolkodó és filozófus társaságába kerülsz, akik mind szembesültek a lét jelentéktelenségével, mégis eljutottak valahogy a teljesség megújult, életigenlő érzéséig.

Mi, emberek, mind tartalmas, értelmes, értékes életre vágyunk. „A teljesség keresésére születtünk” – fogalmazta meg Roy Baumeister, a pszichológia professzora.1 A hiánya súlyos lelki zavart okoz, amely depresszióhoz, sőt akár öngyilkossághoz is vezethet.2 A teljesség érzése nagyon fontos szerepet játszik az emberi motivációban, a jólétben, általánosabban szólva abban, hogy úgy érezzük, van értelme az életünknek.3 Valóban, számos tanulmány bizonyítja, hogy azok, akiknek határozott életcéljaik vannak, hosszabb ideig élnek.4 Viktor Frankl neves pszichiáter, holokauszttúlélő ezt először a koncentrációs táborban figyelte meg. Csak azoknak volt esélyük a túlélésre, akik az elviselhetetlen körülmények közepette is meg tudták őrizni céltudatosságukat. Szerette Nietzsche mondását idézni a Bálványok alkonyából: „Akinek van miért élnie, szinte minden hogyant ki tud bírni.”5

Sajnos a nyugati kultúra egyre kevésbé képes hiteles, kielégítő választ adni a megkerülhetetlen „miért” kérdésre. A történelem során a legtöbb civilizáció stabil kulturális eszmerendszer felállításával válaszolt a magyarázatra vágyóknak, s ebben benne foglaltattak az élet nagy kérdéseire adott válaszok. Amikor őseink azt tudakolták: „Hogyan éljem az életem?”, kultúrájukhoz – a társadalom szilárd és megingathatatlan hagyományaihoz, hitéhez és intézményeihez – fordultak iránymutatásért. Napjaink kulturális korszaka viszont aláásta a régi alapzatot. Bár a modern tudomány elképesztő mértékben javította életünk tárgyi körülményeit, lerázta magáról az óvilági értékrendeket és magyarázatokat, nem sikerült új, szilárd alapokat adni az emberi értékeknek és fogalmaknak. A neves skót erkölcsfilozófus, Alasdair MacIntyre szerint a modern nyugati értékek egy mára értelmetlenné vált régi világszemlélet törmelékein nyugszanak.6 A nyugati társadalmak megörököltek bizonyos értékeket, de elveszítették kapcsolatukat azzal az átfogóbb világszemlélettel, amely valaha megalapozta és igazolta őket. Ennek a mindinkább világias, individualista világszemléletnek a befolyása manapság egyre erősödik világszerte.7

Az idealista modern világnézet szerint szabadságunkban áll a teljesség érzésének forrásait megválogatni, és a magunk útját járhatjuk saját szabadon választott értékeink alapján. Sajnos azonban felszabadultság helyett többnyire ürességet érzünk. Keményebben, elmélyültebben, hatékonyabban dolgozunk, mint a korábbi nemzedékek, de egyre kevésbé tudjuk megmagyarázni, miért is hajtunk ennyire. Milyen célt szolgál fáradságos munkánk? Simán besétáltunk a buzgóság csapdájába, melyet Tim Kreiner szemléletesen ír le cikkében: „A buzgóság amolyan egzisztenciális megnyugvás, az ürességtől elválasztó sövény; nem lehetséges, hogy az életünk hiábavaló, kisszerű, értelmetlen, ha ennyire elfoglaltak vagyunk, a naptárunk tele van, és a nap minden órájában akad valami fontos dolgunk.”8 Bármit megteszünk, hogy megőrizzük az elfoglaltság és sürgető fontosság érzését azért, hogy elűzzük az unalmat és a gondolatainkkal való magunkra maradás félelmét. Az emberek szívesen megtesznek mindent olyan célok megvalósítása érdekében, amelyeket tekintélyszemélyek tűznek ki számukra, hogy ne kelljen azon töprengeniük, mihez is kezdenének leginkább az életükkel. Ez meg is magyarázza a modern lét furcsaságát, amely Iddo Landau filozófusnak is feltűnt: „Sokan több gondolatot szentelnek egy este annak, melyik étterembe vagy moziba menjenek, mint annak, hogy mi tenné az életüket tartalmasabbá.”9

Életünk kézben tartásához világos gondolatokra van szükségünk, tudnunk kell, milyen irányba akarunk haladni. Ehhez pedig alapvető értékek szükségesek, amelyek eligazítanak az élet megpróbáltatásai közepette. Idő kell, hogy megvizsgáljuk és mérlegre tegyük döntéseinket, és szembenézzünk az életünk felszíne alatt lappangó egzisztenciális kétellyel. Lev Tolsztojtól Thomas Carlyle-on, Simone de Beauvoir-n és Søren Kierkegaard-on át Alan W. Wattsig hosszú és változatos azon gondolkodóknak a sora, akik arra jutottak, hogy csak az élet abszurditásának és a lét jelentéktelenségének elfogadásával szabadíthatjuk fel magunkat, és találhatjuk meg életünk teljességét.

Ez a könyv újfajta gondolkodásmódot kínál a teljesség értelmezéséről, közös emberi mivoltunkhoz szól, s így vezet egy tartalmasabb, teljesebb élethez, tekintet nélkül arra, milyen kulturális, vallási vagy egyéb környezetből származunk.

Szeretném olvasóimat közelebb juttatni a teljesebb élethez. Több mint egy évtizeden át kutattam az élet értelmének filozófiáját, pszichológiáját és történetét, s arra jutottam, hogy az élet teljességét felismerni könnyebb, mint gondolnánk. Sőt, valószínűleg épp eléggé teljes az életünk, ha hajlandóak vagyunk felnyitni rá a szemünket, és meglátni. Az élet értelme azért olyan megoldhatatlan és kínzó rejtély, mert a mi kultúránk továbbra is elavult, értelmetlen, régi modellek szerint gondolkozik. Gondolkodásmódunk megváltoztatásával ráébredünk, hogy a válaszok mindennapi életünkben rejlenek. Ez a könyv magyarázatot nyújt arra, miért törekszik az emberiség mindenek felett a teljességre, megvizsgálja azt a történelmi tévedést, amelyből a modern egzisztenciális szorongás született, majd olyan utakat kínál, amelyek a teljesebb élet felé vezetnek. Egyes megállapítások furcsának tűnhetnek majd, mások nyilvánvalónak, megint másokat talán örömmel elfogadnak olvasóim. E gondolatok összessége szilárd, erős alapot kínál, amelyre bárki tartalmas, derűs és teljes életet építhet.

Nem te döntöttél a születésedről. Senki nem kért engedélyt tőled a részvételedhez. Senki nem látott el útmutatóval, mégis itt vagy, belevetve a világba, ahol cselekedned kell, tenned kell valami tartalmasat a rendelkezésedre bocsátott rövid idő alatt.10 És minél hamarabb rájössz, mit, annál jobb, különben késő lesz. Mint ahogy Edward Norton, a Harcosok klubja narrátora mondja: „Olyan élet ez, ami percről percre véget ér.”

Első rész
Miért törekszünk a teljességre?

„Néha leomlanak a díszletek. Ébresztő, villamos, négy óra hivatal vagy gyár, ebéd, villamos, négy óra munka, vacsora, alvás, és hétfő, kedd, szerda, csütörtök, péntek, szombat – általában könnyedén végigcsinálja az ember.

Ám egyszer csak felmerül a »miért«, s ezzel a csüggedt rácsodálkozással kezdődik minden.”

– Albert Camus, Sziszüphosz mítosza.

1. Emelkedjünk felül az élet abszurditásán!

Az élet abszurd, és ez jól van így. Senki nem írt erről ékesszólóbban, mint Albert Camus a Sziszüphosz mítoszában.11 Az egzisztencialista irodalom klasszikusa a görög mitológia alakjáról kapta címét. A legenda szerint Sziszüphosz folyton túljárt az istenek eszén, ezért örök időkig tartó büntetés lett a része: egy sziklát kell felgörgetnie a hegytetőre, majd végignézni, ahogy legurul, és újra nekiveselkednie – a végtelenségig. Camus abszurd hősnek tartotta Sziszüphoszt, a görög mitológia Phil Connorsához hasonló figurának. Phil Connors az Idétlen időkig című film tévés időjósa, aki mindent kipróbált, még az öngyilkosságot is, hogy megtörje evilági létezése monotóniáját. Persze Phil kivétel nélkül minden áldott reggel ugyanarra a rádiós szignálra ébred ugyanabban a városban, és egész életében ugyanazt az értelmetlen, gépies taposómalmot hajtja. „Egyszer voltam a Virgin-szigeteken. Volt ott egy nő. Homárt ettünk, trópusi koktélt ittunk. És alkonyatkor úgy keféltünk, mint a tengeri vidrák. Az volt életem legjobb napja. Miért nem az ismétlődik meg újra és újra és újra?” Ki ne érezne együtt vele? Még a jobb napokon is olyan az életünk, mintha egy végtelen időhurokban ragadtunk volna.

Saját életünk alkotójaként persze sokat áldozunk rá. Néha mégis lecsap ránk az a tudat, hogy a világegyetem szemszögéből nézve az életünk porszemnyi, átmeneti és teljességgel értéktelen. Ellentmondás van annak érzése, hogy az életünk nagyon értékes, és annak tudása között, hogy semmi nem támasztja alá ezt az érzést. Ez az ellentmondás maga az abszurditás. Todd May filozófus szerint ekkor keletkezik „összeütközés a teljesség iránti szükségletünk és annak univerzum általi megtagadása között”.12 Akkor támad ez a zavar, amikor nem tudjuk megfogalmazni, miért érdemes megtenni, amit teszünk, vagy miért érdemes élnünk. Ez történik, amikor megszakad a kapcsolatunk azzal a személyes, családi vagy társadalmi keretrendszerrel, amely megmutatja számunkra, mi az igazi érték.

Ez erősödik mindinkább a nyugati kultúrában. Az amerikai társadalom klasszikus elemzésében, a Habits of the Heartban Robert Bellah amerikai szociológus megállapítja, hogy korunk amerikai polgárainak erkölcsi horizontja olyannyira az önérdekeit szem előtt tartó egyének preferenciáivá silányult, hogy a tartalmas élet végső célja „személyes döntés kérdése” lett.13 Az emberek már nem érzik úgy, hogy egy szilárd kulturális rend irányítja őket. Ahelyett, hogy tudnánk, hogyan kell élnünk, úgy érezzük, kötelességünk eldönteni, hogyan éljünk. Vagyis Jean-Paul Sartre megfogalmazásában „minden megengedett, mivel Isten nem létezik”.14

Gondoljunk bele: egy 2007-es Gallup World felmérés során 140 ezer embert kérdeztek meg 132 országból. A kérdések között ez is szerepelt: „Van-e az életének fontos célja vagy tartalma?” Amikor a boldogságot vagy az elégedettséget nagy, nemzetközi léptékben vizsgálják, a kutatók általában ugyanarra az eredményre jutnak: az egy főre vetített GDP alapján gazdagabbnak tartott országokban boldogabbak a polgárok, mint a szegényekben.15 Ám amikor az előbbi kérdésre adott válaszokat hasonlítják össze, épp az ellenkezőjét tapasztalják: világszerte az emberek 91 százaléka találja tartalmasnak az életét, a gazdagabb országok (az Egyesült Királyság, Dánia, Franciaország, Japán) polgárai hajlamosak úgy vélekedni, hogy életük híján van a céloknak és a tartalomnak, a szegényebb országok (Laosz, Szenegál és Sierra Leone) lakói viszont jószerivel egyöntetűen úgy érzik, hogy az életük tartalmas.16 Azokban az országokban, ahol az életcél hiánya gyakoribb, az öngyilkossági ráta is magasabb.

Legtöbbünk számára az egzisztenciális rossz érzés általában egy hullám, amely gyorsan, de határozottan csap át rajtunk, és azt a benyomást kelti, hogy az élet talán mégsem olyan, mint ahogy híresztelik, de aztán megszólal az ébresztőóra. Új nap kezdődik, ismét rajthoz kell állni. És ott van az a szikla, amit jó erősen meg kell taszítani. De létezik másik módszer is. Lehetséges olyan világnézetet alkotni, amely ellenáll az abszurd kihívásának, amely nemcsak összeegyeztethető mindazzal, amit a modern tudomány tanít az univerzumról és benne az emberiségről, hanem megalapozott értéktudatot, teljességet és fenntartható boldogságot is kínál. Először is vizsgáljuk meg az abszurd fogalmát, hogy jobban megértsük, hogyan rombolja le a teljesség nagy, kozmikus érzését. Csak ezután tehetjük meg az első lépéseket személyes szabadságunk felé.

„Századunk számos felmérhetetlenül nagyszerű és elképzelhetetlenül kisszerű felfedezése, az emberiség előtti feneketlen mélységű földtörténeti idő, a megszámlálhatatlan galaxis, a bizonytalan szubatomi viselkedés és az anyag leglényegének vad matematikai zűrzavara mélyebben megperzselt bennünket, mint sejtenénk.”

– John Updike, Critical Essay on Evolution, 1985.

2. Kozmikus mértékkel mérve jelentéktelenek, mulandók és önkényesen létezők vagyunk – de nem baj

Az abszurd, mint említettük, abban áll, hogy az univerzum nem kínálja számunkra azt a teljességet, amit kérünk tőle. Elindul egy ártatlannak tűnő gondolat, amely azután túl mélyre ás, és szétrántja a létezés függönyét, mi pedig hirtelen szemtől szembe találjuk magunkat az élet abszurditásával. Jellemzően három lehetséges ponton ütközünk bele az abszurdba: ráébredünk, hogy az élet 1) jelentéktelen, 2) mulandó, vagy 3) minden érték és cél önkényes benne.17 Vegyük alaposabban szemügyre az abszurditás e három lovasát, bátran bele kell nézünk a szakadékba, hogy megleljük az utat a túloldalra.

A jelentéktelenségről

„Nézzenek ismét arra a pontra! Az itt van. Az otthonunk. Azok mi vagyunk. Ott van mindenki, akit szeretnek, mindenki, akit ismernek, mindenki, akiről valaha hallottak, az összes emberi lény, aki létezett… Azon a porszemcsén a napsugárban függve.”

– Carl Sagan, 1994, a Voyager–1 űrszonda Földről készített utolsó fényképéről, mielőtt elhagyta volna a naprendszert.18

Ha a világegyetem életkorát – hozzávetőleg 14 milliárd évet – 24 órának vesszük, az emberi faj evolúciós laposkúszása éjfél előtt 15 másodperccel kezdődött volna. Saját életünk a másodperc törtrésze alatt érne véget. Nemcsak határozottan kijózanító, de egzisztenciális értelemben zavarba ejtő kérdés, hogy mi számít az univerzum szemszögéből: Honnan kellene tudnunk, milyen értéket tulajdonít a kozmosz – a bolygók, a számtalan pislákoló csillaggal teli galaxisok és naprendszerek – bárminek, főleg az életünknek? Neil deGrasse Tyson asztrofizikus szerint „Az univerzumot semmi nem kényszeríti, hogy jelentsen valamit számunkra”;19 ez a megállapítás humoros is lehetne, ha nem volna kínosan igaz.

Nem volt ez mindig így: őseink úgy hitték, a világegyetem középpontja a Föld, Isten figyelmének fókuszában pedig az ember áll, és fordítva. A legtöbb kultúra teremtésmítoszaiban az ember vezető szerepet játszik a lét kozmikus játékában. A 21. századi élet átka, hogy túl sokat tudunk például asztrofizikáról, kozmológiáról és egyéb tudományágakról. Ma hatalmas, tényekkel megalapozott tudással rendelkezünk a kozmikus arányokról és a saját életünket megelőző beláthatatlan történelmi korokról, s ez elkerülhetetlenül ahhoz a következtetéshez vezet, amelyet Thomas Nagel filozófus fogalmazott meg: „Aprócska porszemek vagyunk az Univerzum végtelen nagyságához képest.”20

A mulandóságról

„Aki már veszített el olyasvalamit, amit elveszíthetetlennek gondolt, az rájön, hogy valójában semmije sincs.”

– Paulo Coelho, Tizenegy perc (fordította Nagy Viktória).

Halandó lényünk testbe született, amely öregszik, megbetegszik, végül meghal és elenyészik. A halál mégsem a mulandóság egyedüli ismérve. Az élet lényegi valósága – fizikai, érzelmi és intellektuális jólétünk – mulandó. Minden pillanatról pillanatra változik és alakul. A buddhisták különösen érzékenyek a mulandóság fogalmára, az aniccára, amely szerintük a lét három alapvonásának egyike. Eszerint az egész élet tünékeny, minden mozgásban van, majd végül elenyészik. Persze nem kell buddhistának lennünk ahhoz, hogy a mulandóság gondolatával küszködjünk. Ez az abszurd féregjárata; csábító arra a következtetésre jutni, hogy semmi nem éri meg az utazást, ha maga az utazás is a semmibe foszlik.

Az önkényességről

„Légy igazságos, de ha nem megy, légy önkényes!”

– William S. Burroughs, Meztelen ebéd.21

Az élet önkényessége azon az elgondoláson alapul, hogy céljaink, törekvéseink és értékeink mind nélkülözik a végső magyarázatot.22 Bizonyos elveket és értékeket roppant komolyan veszünk, olyannyira, hogy átengedjük nekik az irányítást döntéseink és tetteink fölött. De vajon ezek a sarkalatos értékek igazolást nyernek, vagy egyszerűen csak döntések, amelyeket önkényesen hozunk? Bár nagyon szeretnénk, ha értékválasztásaink valamiképpen a világegyetemben gyökereznének, mindinkább tisztában vagyunk azzal, hogy a világegyetem nem tartalmaz értékeket, és nincs véleménye a mieinkről. Einstein relativitáselmélete nem mond semmit arról, miért kell valaminek jelentéssel vagy értékkel bírnia. A fizikai univerzum közönyös. Az élet mint sajátos összetételű, magát reprodukálni képes anyag önkényesen lépett a kozmikus színtérre a világegyetem történetének egy bizonyos pontján. De nem teremtett objektív értékeket. Az értékek eredendően emberi konstrukciók; az egyetlen dolog, ami tulajdonképpen megkülönbözteti az emberi értékeket az állati preferenciáktól az, hogy az előbbi reflektív, és a nyelvben is kifejezhető. Ha tintát látunk papíron, automatikusan betűket és szavakat látunk. De a tinta csak tinta. A betűk csak az elménkben léteznek az értelmezésünk révén. Ugyanez a helyzet az értékekkel. Önmagukban az értékek mögött nincs semmi. Azért léteznek, mert mi emberek jelentőséget tulajdonítunk nekik.

Egyre többen úgy tekintenek életcéljukra és az értékekre, mint olyasvalamire, amit mindenki szabadon választ magának. Ez azért aggasztó, mert ha minden célunk és értékünk csakis tőlünk függ, akkor nincs jelentősége, hogy épp ezt tesszük vagy valami mást. Ha egy végső és állandó magyarázat szükséges ahhoz, hogy cselekedeteink számítsanak, akkor mi mint társadalom elveszítettük vele a fonalat.

A kritikus pont

Meglehetősen lehangoló, amikor azzal szembesülünk, hogy jelentéktelen, mulandó és tetszőleges lényként sodródunk egy halványkék pöttyön a világegyetemben. Bár valószínűleg nem úgy járunk-kelünk, hogy nap mint nap ezen az abszurditáson töprengünk, kijelenthetjük, hogy maradandó nyomot hagy gondolatainkban. Ahogy Lev Tolsztoj írta a Gyónásban: „…szükségképpen, változatlanul tudom azt, amit tudok.”23 Amint egyszer befészkelte magát agyunkba a gondolat, hogy az emberi élet nem tartalmaz eredendő kozmikus értékeket, sosem tudunk többé megfeledkezni róla. Mivel nincs visszaút, az egyedüli út előre vezet. Szerencsére e tudás ellenére is lehetséges küzdeni, alkotni és boldogan élni. Vannak bizonyos eszközök a birtokunkban, hogy teljes életet teremtsünk itt és most, ez a könyv ezt mutatja meg.

A legtöbben ahelyett, hogy szemtől szembe, egyenesen megragadnák a problémát, kerülőutakat és különféle komplikált szórakozásokat választanak. Egész iparágak épültek erre: ha nem akarunk a lét abszurditásával foglalkozni, millióféleképpen ápolgathatjuk és dédelgethetjük tagadásunkat a szelfiktől kezdve a Facebook-lájkokon át a letölthető játékokig vagy a vigaszvásárlásig. A kínzó tudatból persze, hogy az élet kozmikus méretekben értelmetlen, nem következik a teljesség nyílt tagadása, sokkal inkább valami határozatlan rossz érzés, védekezés és bizonytalanság az életünkkel, személyes céljainkkal és értékeinkkel kapcsolatban. Amíg a dolgok rendben mennek, talán el is nyomjuk egzisztenciális kételyeinket. De ha beüt a válság – személyes kapcsolatainkban, egészségünkben, a munkánkban vagy épp a jólétünkben –, pont amikor a legnagyobb szükségünk lenne egy stabil és támogató rendszerre, amely értelmet ad szenvedésünknek, nos akkor ébredünk fájón tudatára értékeink bizonytalanságára és körvonalazatlanságára. Ezért hosszú távon nem működőképes ellenszer egzisztenciális kételyeink orvoslására a figyelem elterelése. Kultúránk sokfajta dolgot talált ki az űr betöltésére, közülük talán a legelterjedtebb az a nézet, hogy boldognak kell lennünk. De hogy a boldogság keresése milyen paradoxont rejt, azt a következő fejezetben fedezzük fel.

Jegyzetek

1Roy F. Baumeister & Kathleen D. Vohs, „The Pursuit of Meaningfulness in Life”. in Handbook of Positive Psychology, ed. Charles R. Snyder & Shane J. Lopez, Oxford University Press, Oxford, 2002; 608–618. o.

2Lisa L. Harlow, Michael D. Newcomb & Peter M. Bentler, „Depression, Self-Derogation, Substance Use, and Suicide Ideation: Lack of Purpose in Life as a Mediational Factor”. Journal of Clinical Psychology 42, no. 1 (1986): 5–21. o.; Craig J. Bryan, William B. Elder, Mary McNaughton-Cassill, Augustin Osman, Ann Marie Hernandez & Sybil Allison, „Meaning in Life, Emotional Distress, Suicidal Ideation, and Life Functioning in an Active Duty Military Sample”. The Journal of Positive Psychology 8, no. 5, 2013; 444–452. o. Az országos teljességérzet-ráták és öngyilkossági ráták összehasonlítását lásd Shigeiro Oishi & Ed Diener, „Residents of Poor Nations Have a Greater Sense of Meaning in Life than Residents of Wealthy Nations”. Psychological Science 25, no. 2, 2014; 422–430. o.

3Lásd Michael F. Steger, „Meaning and Well-Being” in Handbook of Well-Being, ed. Ed Diener, Shigeiro Oishi & Louis Tay, DEF Publishing, Salt Lake City, UT, 2018.

4Lásd Randy Cohen, Chirag Bavishi & Alan Rozanski, „Purpose in Life and Its Relationship to All-Cause Mortality and Cardiovascular Events: A Meta-Analysis”. Psychosomatic Medicine 78, no. 2, 2016; 122–133. o. Ebben 136 265 résztvevővel készült tíz felmérés metaanalízise olvasható.

5Viktor Frankl, Az élet értelméről. Budapest, Libri, 2021, fordította Kalocsai-Varga Éva. Az idézet eredetije Nietzsche Bálványok alkonya című írásából származik.

6Alasdair MacIntyre, Az erény nyomában. Budapest, Osiris, 1999, fordította Bíróné Kaszás Éva.

7Lásd Christian Welzel, Freedom Rising: Human Empowerment and the Quest for Emancipation. Cambridge University Press, New York, 2013.

8Tim Kreiner, „The Busy Trap”. The New York Times, 2012. június 30., https://opinionator.blogs.nytimes.com/2012/06/30/the-busy-trap

9Iddo Landau, Finding Meaning in an Imperfect World. Oxford University Press, New York, 2017.

10Az emberiség állapotának e szemlélete William Jamestől és John Dewey-től, a pragmatista filozófia két kulcsfigurájától származik. Lásd Frank Martela „Pragmatism as an Attitude”, in Nordic Studies in Pragmatism 3: Action, Belief and Inquiry – Pragmatist Perspective on Science, Society and Religion, szerk. Ulf Zackariasson, 187–207. o., Nordic Pragmatism Network, Helsinki, 2015; ugyancsak lásd második disszertációm bevezetőjét: Frank Martela, A Pragmatist Inquiry into the Art of Living: Seeking Reasonable and Life-Enhancing Values within the Fallible Human Condition, University of Helsinki, Helsinki, 2019.

11Albert Camus, Sziszüphosz mítosza. Magvető, Budapest, 1990, fordította Vargyas Zoltán.

12Todd May, „A Significant Life: Human Meaning in a Silent Universe”. University of Chicago Press, Chicago, 2015.

13Robert M. Bellah, Richard P. Madsen, William M. Sullivan, Ann Swidler, Steven M. Tipton, Habits of the Heart. University of California Press, Berkeley, 1985. Az idézetek a könyv 20–22. és 76. oldalán találhatók.

14Jean-Paul Sartre, Az egzisztencializmus: humanizmus (magyarul részletek: Az egzisztencializmus. Gondolat Kiadó, Budapest, 1977, fordította Zoltai Dénes).

15Pl. Angus Deaton, „Income, Health and Well-Being Around the World: Evidence from the World Gallup World Poll.” Journal of Economic Perspectives 22, no. 2, 2008; 53–72. o.

16Shigeiro Oishi & Ed Diener, „Residents of Poor Nations Have a Greater Sense of Meaning in Life Than Residents of Wealthy Nations.” Psychological Science 25, no. 2; 2014; 422–430. o.

17A z abszurditás e három dimenzióját Joe Mintoff határozta meg. Lásd Joe Mintoff, „Transcending Absurdity”. Ratio 21, no. 1, 2208; 64–84. o.

18Carl Sagan, Pale Blue Dot, A Vision of the Human Future in Space. Random House, New York, 1994, 6. o.

19Neil deGrass Tyson, Astrophysics for People in a Hurry. W.W. Norton&Company, New York, 2017, 13. o.

20Thomas Nagel, „The Absurd”. The Journal of Philosophy, 68, no. 20, 1971; 716–727., 717. o.

21William S. Burroughs, Meztelen ebéd. Jelenkor Kiadó, Budapest, 2019, fordította Szili József, Sepsi László.

22Mintoff, Transcending Absurdity.

23Lev Tolsztoj: Gyónás. Európa Könyvkiadó, Budapest, 2010, fordította Makai Imre.

Tartalom

Bevezető

Első rész – Miért törekszünk a teljességre?

1. Emelkedjünk felül az élet abszurditásán!

2. Kozmikus mértékkel mérve jelentéktelenek, mulandók és önkényesen létezők vagyunk – de nem baj

3. A boldogság nem elegendő életcél

4. Az életünk mindenképpen teljes

Második rész – A teljesség kérdése: új nézőpont

5. Az egzisztenciális válság modernné tesz

6. Romantikus elképzelés

7. Értelmes élet, vagy az élet értelme?

8. A személyes értékrend felépítése

Harmadik rész – A teljesebb élet felé vezető utak

9. Építsünk kapcsolatainkra!

10. Segítsünk másokon, segítsünk magunkon!

11. Az légy, aki vagy!

12. Aknázzuk ki tehetségünket!

Epilógus

Jegyzetek

Bibliográfia

Ajánlott olvasmányok

Köszönetnyilvánítás

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Varga Virág

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Inria Serif – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – Apache License 2.0
Unica One – SIL Open Font License