Alexander Stubb

A HATALOM
HÁROMSZÖGE

Alexander Stubb: The Triangle of Power: Rebalancing The New World Order

Copyright © Alexander Stubb, 2026

Hungarian translation © Orosz Ildikó, 2026

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alexander Stubb: The Triangle of Power: Rebalancing The New World Order

Columbia Global Reports, January 13, 2026.

Fordította: Orosz Ildikó

ISBN: 978 963 598 482 4 (epub)

Lumen kiadó

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítót tervezte: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sebes Katalin

Korrektor: Takács Zsolt, Tót Barbara

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: ismeretterjesztő irodalom, külpolitika

Tartalom

Bevezetés

Amikor azt hittük, a történelem véget ért

Amikor a rendből rendetlenség lett

Amikor egy hét meghatároz egy évtizedet

A hatalom háromszöge

Amikor egy évtized meghatároz egy évszázadot

Hol tartunk most?

A könyv ígérete

I. REND

1. A rendtől a rendetlenségig

A rend nyomában

Kétpólusú rend

1990-es évek – nyugati rend

2000-es évek – lejtmenet a zűrzavarba

2010-es évek – a rendetlenség időszaka

A világ, ahogy a Nyugaton túl látják

2022 – Egy korszak vége, az átmenet kezdete

2. A rendetlenségtől a zűrzavarig

Reakciók a háborúra

Putyin nem őrült

Egységes globális Nyugat

Vonakodó globális Kelet

Semleges globális Dél

A zűrzavartól az interregnumig

3. A zűrzavartól a széthullásig

A nemzetközi kapcsolatok valutája

Az ENSZ: továbbra is a világrend gerince

Elveszett lehetőség

A szereplők és fórumok megsokszorozódása

Az együttműködés regionalizálódása

A nemzetközi rendbe vetett bizalom elvesztése

Következtetés

II. EGYENSÚLY

4. A globális Nyugat

Politika – a demokrácia zűrzavaros, de nélkülözhetetlen

Gazdaság – tökéletlen kapitalizmus

Technológia – halványuló előny

Geopolitika és geoökonómia

Következtetés

5. A globális Kelet

Politika – az autokrácia hatékonysága és hatástalansága

Gazdaság – állam és/vagy kapitalizmus

A technológia dönti el a jövőt

Geopolitika

Következtetés

6. A globális Dél

Politika – demokrácia vagy más prioritások

Gazdaság – nagy elvárások

Technológia – jobb, mint gondolnánk

Geopolitika – különböző érdekek hálózata

Következtetés

III. DINAMIKA

7. Verseny

Versengő politikai rendszerek

Versengő gazdasági modellek

Verseny a technológiai hegemóniáért

Geopolitikai verseny

Következtetés

8. Konfliktus

A konfliktusok változó jellege

Hibrid háború

Elmosódó határ kül- és belpolitika között

Következtetés

9. Együttműködés

Globális javak: éghajlatváltozás

Globális javak: kereskedelem

Globális javak: biztonság

Globális szabályok

A hatalom háromszöge

Következtetés

Következtetések

Három ok, amiért változásra van szükség

Három forgatókönyv a következő évtizedre

Jalta vagy Helsinki?

Útban az értékalapú realizmus felé

Realista érvek a remény mellett

Éljen a hatalom háromszöge!

Kevesebb beszéd, több cselekvés

Köszönetnyilvánítás

Ajánlások

A szerzőről

Jegyzetek

Bevezetés

2022. február 27., az ukrajnai háború harmadik napja. Miközben espooi otthonomban ülök, csupán néhány órányira vagyok Oroszországtól. A két ország között 1340 kilométer hosszan húzódó határ a második világháború vége óta békés. De most, a hírek olvastán, alig hiszek a szememnek: ismét háború dúl a kontinensen, és a következményei a már amúgy is feldúlt világrendet fenyegetik. SMS-t küldök Szergej Lavrov orosz külügyminiszternek.

„Nagyon kérem, állítsa meg ezt az őrületet! – írom neki. – Ön az egyetlen, aki megállíthatja.”

Lavrov egy percen belül válaszol: „Kit? Zelenszkijt? Bident?”

Már hallottam tőle ezt a védekezést, de ezúttal nem állja meg a helyét.

„Nem. Tudja, mire gondolok – írok vissza. – Túl messzire mentek. Ez történelmi pillanat, és magukon a világ szeme.”

Lavrov válasza a szokásos orosz propagandát szajkózza: „Hol voltak maguk, amikor oroszokat gyilkoltak le és alázták meg Ukrajnában? Betiltották az orosz nyelvet, oktatást és médiát, Európa pedig hallgatott, sőt még bátorította is a neonácikat [sic].”

Lavrovot még finn külügyminiszter és miniszterelnök koromból ismerem, és tudom, hogy bár hűséges a hivatalos állásponthoz, azért elég okos, hogy pontosan értse, mi folyik itt. Még teszek egy utolsó kísérletet.

„Nincs értelme egymás hibáztatásának. Itt életről és halálról van szó. Ezt meg kell állítanunk.”

Nem járok szerencsével. Lavrov válasza ugyanabban a hangnemben folytatódik. Az orosz Szövetségi Biztonsági Szolgálat (FSZB) kétségkívül figyeli a telefonját, ezért belátom, hogy soha nem mondja azt: „Persze, Alex, most azonnal felhívom Putyint.” A hatodik eredménytelen üzenetváltás után felhagyok a levelezéssel. Dühös vagyok, és csalódott. Szinte érzem, hogy a történelem tektonikus lemezei mozogni kezdenek.

Rájövök, hogy nincs visszaút. A hidegháború utáni időszak ezennel véget ért. A második világháború után a Nyugat által létrehozott, szabályokon alapuló világrend darabokra hullott. A demokráciát és a szabadságot fenntartó vagy legalábbis fenntartani törekvő liberális eszme támadás alatt áll. A történelmi szünet ideje véget ért. Beléptünk a rendezetlenség korszakába. És nem tudjuk, mi várható.

*

A nemzetközi kapcsolatokban léteznek pillanatok, amikor ráeszmélünk, hogy a világ változik, de még nem tudjuk pontosan, merre tart.

A rend felborult. A liberális demokráciák értékeit megkérdőjelezik a Keleten és Délen felemelkedő autoriter hatalmak, Nyugaton pedig a belföldön erősödő populista hangok. Az azonnali, mindenki számára hozzáférhető közösségi média hatékony fegyvert adott a politikai ellenzék kezébe, de azoknak a szélsőséges csoportoknak is jó eszköze, amelyek igyekeznek aláásni a liberális demokrácia alapjait. A tényeket sokszor úgy állítják be mint szubjektív véleményeket, az igazságot pedig választás kérdésének tekintik.

A globális színtéren a nyitott kereskedelmi rendszer visszaszorulóban van. Az amerikai elnök eddig példátlan módon használja tárgyalási alapként a vámokat. Az új kormány „Amerika az első!” (America First) politikája megkérdőjelezi azt a módszert, ahogyan az Egyesült Államok a globális vezetői szerepét gyakorolta. Ez az új korszak kétségkívül új gondolkodásmódot igényel. Nagy a zűrzavar és a széttagolódás kockázata.

Ugyanakkor Kína egyre dominánsabb a gazdaság, a technológia és a geopolitika terén. Oroszország nem habozik megsérteni a nemzetközi szabályokat és a szuverén határokat. A Közel-Keleten, a külföldi országok minden tiltakozása ellenére, ballisztikus rakéták hullanak. A hatalmi vákuumot jobbról, balról és középről is igyekeznek kitölteni. A hatalom nyugatról keleti és déli irányba tolódik, és egyre nagyobb hangsúlyt kap – a nemzetközi szabályok rovására – a nemzeti szuverenitás. Ez nem az a világ, amelyet mi, nyugatiak elképzeltünk és vártunk.

Oroszország Ukrajna elleni agresszív háborúja volt a végső jel, hogy a világ megváltozott. Egy rakétavillanás élességével világított rá, hogy az évtizedek óta fennálló feltételezéseink többé nem állják meg a helyüket. Megértettük, hogy mindaz, aminek elvileg össze kellene hoznia bennünket – a szabadkereskedelem, a technológia, az energia és a globális pénzügyi piacok –, el is választhat egymástól. Beláttuk, hogy a kölcsönös gazdasági függés nem garantálja a békét. A piacgazdaság nem biztosítja a szabadkereskedelmet. A liberális demokrácia nem univerzális vágy. A hidegháború végén mi, nyugatiak, azt feltételeztük, hogy az értékeink egyetemessé válnak. De épp ellenkezőleg, veszélybe kerültek.

Putyin nukleáris kardcsörtetése – az utalgatás arra, hogy Moszkva könnyen bevethet taktikai atomfegyvereket, ha csapatai komoly veszélybe kerülnek Ukrajnában – azt is eszünkbe idézi, hogy soha nem látott típusú háború eszkalálódhat Európában és azon túl. Olyan háború, amely a kölcsönös megsemmisítés rettenetes kockázatával járna. Az atomfegyverek elterjedése valós, létező veszély. Jelenleg kilenc állam rendelkezik nukleáris arzenállal (India, Izrael, Pakisztán és Észak-Korea, valamint az ENSZ Biztonsági Tanácsának öt állandó tagja). Ezenfelül technológiai szempontból csaknem ugyanennyi állam áll közel ahhoz, hogy ha úgy dönt, csatlakozzon a klubhoz.

Ez a pillanat a generációnk számára olyan, mint a korábbi generációknak 1918, 1945 vagy 1989. Az előttünk álló néhány év döntő szerepet játszik abban, hogyan alakul az új nemzetközi rend dinamikája a század hátralévő részében – de az elkövetkező évtizedeket feltétlenül meghatározza. Mindez alapvető hatással lesz az életünkre. Az biztos, hogy az általunk ismert világrend, a hatalmi struktúrák, a régiók és országok közötti kapcsolatok, valamint az ezeket irányító alapelvek teljesen megújulnak, de azt még nem tudhatjuk, milyen formát ölt majd ez az új világ.

A tét nem is lehetne nagyobb. Az új világrend egyensúlyának helyreállítása a tét. Vajon ez az új rend multilaterális együttműködésen, közös szabályokon és közös intézményeken alapul-e majd? Vagy egy többpólusú, tranzakciós jellegű világhoz közelítünk, amelyben a nagyhatalmaknak meghatározóbb szerepe lesz, mint a közös szabályoknak? Jó szándékú digitális demokráciák vagy ellenséges digitális diktatúrák felé tartunk, esetleg a kettő kombinációja irányítja majd az életünket? Vajon az egyes nemzetek megerősödnek, míg a globális piacok veszítenek erejükből? Megférhet-e a nacionalizmus a közös érdekek kölcsönös elismerésével? Találhatunk-e együttes megoldásokat a legfontosabb globális kihívásokra: az éghajlatváltozásra, a technológiai fejlődésre és a migrációra?

A válasz ezekre a kérdésekre csak tőlünk függ. Megvan a lehetőségünk, hogy befolyásolni tudjuk a dolgok alakulását. Mi, nyugatiak, akik hiszünk a demokrácia, a szabadság és a nemzetközi együttműködés értékeiben, nem ülhetünk tovább 20. századi babérjainkon. Nem maradhatunk ki a küzdelemből. Újfajta kreativitással és alázattal kell közelítenünk, és együtt kell működnünk a világ minden táján élő partnereinkkel, hogy közösen határozzuk meg, hol és milyen új egyensúly alakuljon ki a globális erők között.

Ehhez le kell vonnunk a történelem fontos tanulságait, és el kell engednünk a múltban gyökerező, kényelmes előfeltevéseinket. Világosan kell látnunk magunkat, változó világunkat és benne a saját helyünket. Ezután pedig cselekednünk kell, hogy az új világrend stabil, demokratikus, együttműködő és békés irányba forduljon.

Ez a nagy feladat – és ez ennek a könyvnek a célja.

Amikor azt hittük, a történelem véget ért

Személyes életutam a finn elnöki tisztségig párhuzamosan alakult a változó világrenddel.

A hidegháború gyermeke vagyok. Finnországban születtem és nőttem fel, amely több mint egy évszázadon át harcolt, hogy elnyerje függetlenségét Oroszországtól, ezért gyerekkoromban mindentől, ami szovjet, óvakodtam – teljes joggal. Történelemkönyveink az elmúlt évszázadok véres konfliktusairól, majd egy brutális polgárháborúról meséltek, amelyben a bolsevikok is közreműködtek 1917-es függetlenné válásunk után. Nagybátyám, Emil Nestor Setälä, a Finn függetlenségi nyilatkozat egyik szerzője volt. Számunkra Oroszország mindig inkább fenyegetést, mint lehetőséget jelentett, de mindenképpen olyan realitást, amellyel állandóan számolnunk kell – a múltban, a jelenben és a jövőben egyaránt.

Földrajzi adottságainkkal nem sok mindent tehetünk. Oroszország mindig is a szomszédunk lesz. Emlékszem, a nagyszüleim meséltek a második világháborúról, amely számunkra elsősorban a Szovjetunió elleni téli háborút és az úgynevezett „folytatólagos háborút” jelentette. A szovjet agresszió nyomán végül területünk tíz százalékát elvesztettük, beleértve apai nagyszüleim és apám szülővárosát, Viborgot és Käkisalmit is. Anyai nagyapám 1941-ben szovjet aknára lépett, és kis híján életét vesztette. Az egyetlen pozitívum, hogy a kórházban megismerkedett későbbi feleségével, a nagymamámmal. Mindezek ellenére mégsem gyűlölöm az oroszokat. Egyszerűen csak realista vagyok Oroszország múltjával és jövőjével kapcsolatban.

Magam szerencsésebb voltam, mint a nagyszüleim. Nemcsak viszonylagos békében és stabilitásban nőttem fel, hanem tudósként, közhivatalnokként és politikusként egész szakmai pályafutásom a hidegháború utáni időszakban bontakozott ki. Mindig hittem az elmélet és a gyakorlat kölcsönhatásában. A nemzetközi kapcsolatok megértésében sokat segít, ha mind a tudomány, mind a politika világában járatosak vagyunk. Nekem szerencsém, hogy mindkettőről első kézből szerezhettem tapasztalatot.

1989-ben az Egyesült Államokban, a Furman Egyetem politológia és nemzetközi kapcsolatok szakán kezdtem meg tanulmányaimat. Amikor az ősz folyamán a berlini fal leomlott, úgy éreztem, mintha évtizedek porladnának el a szemünk előtt. Nem mondhatnám, hogy teljes egészében felfogtam a történések jelentőségét, de visszatekintve ma már látom: a fal leomlása olyan események láncreakcióját indította el, amelyek végül egy korszak végéhez vezettek.

Minden olyan gyorsan történt. Németország újra egyesült. Közép- és Kelet-Európa felszabadult a kommunizmus rabigája alól. Végül 1991-ben a Szovjetunió is szétesett, és a romjain 15 független állam alakult meg. A kommunista, autoriter Szovjetunió, valamint a kapitalista, demokratikus Egyesült Államok közötti, kényes egyensúlyon alapuló, kétpólusú világrend ezután egypólusúvá vált. Az Egyesült Államok vitathatatlanul szuperhatalom lett. A piacgazdaság és a szabadság győzött; a Nyugat diadalmaskodott. A liberális világrend – a maga szabályaival, normáival és intézményeivel – győztesen került ki a hidegháborúból.

Máig emlékszem arra az izgalomra. Úgy gondoltuk, hogy a jövőben a világ mintegy 200 nemzetállama a liberális demokrácia, a szabadság és a szociális piacgazdaság irányába indul el. (A „liberális” szót itt és a könyvben mindvégig a klasszikus, nem politikai értelmében használom: a nyitott társadalom és a demokrácia értékeinek, például a szólásszabadságnak és a jogállamiságnak az eszményét és gyakorlatát értem rajta.) Francis Fukuyama arról írt, hogy „a történelem végéhez” érkeztünk – könyvét szenzációsnak tartottam.[1]

Az Európai Unió a szuverén nemzetállamok egyesítésének egyfajta kísérleti laboratóriumává vált. Az egyik területen megvalósuló integráció további területek integrációját eredményezte. Kelet csatlakozott a Nyugathoz. Észak egyesült Déllel. A globalizáció kölcsönös gazdasági függőséghez vezetett. A technológia közelebb hozott minket egymáshoz, és felgyorsította a globális demokráciához vezető utat. A háború teljesen elképzelhetetlennek tűnt. A civilizációk nem összeütköztek egymással, hanem egyesültek. A világ egyre inkább egységbe forrt. Küszöbön állt az örök béke és szeretet. Virágos mezők, szivárványok.

Emlékszem, még fogadtam is Jari Tervo íróval egy üveg pezsgőben, hogy Oroszország hamarosan liberális demokráciává alakul, amely betartja a nemzetközi szabályozásokat és normákat. Nos, elvesztettem a fogadást. De akkoriban valóban úgy éreztem, mintha a történelem hosszú szünidőhöz érkezett volna.

Az első gond ezzel a szemlélettel természetesen az, hogy alapvetően nyugati, azon belül is eurocentrikus. A dolgokat a saját finn, skandináv és európai perspektívámból, transzatlanti szemüvegen keresztül néztem. De hát mi, emberek mindig is csak a saját tapasztalataink és identitásunk foglyai maradunk.

A második probléma viszont, hogy egyszerűen tévedtem. Vigasztal a tudat, hogy egy viszonylag kicsi és sikeres országból származom, amely nem rendelkezik imperialista vagy gyarmatosító múlttal. Sőt, mi álltunk imperialista uralom alatt. Ugyanakkor tény, hogy a globális Nyugatról származom, amely évtizedek, mi több, évszázadok óta a világpolitika és a világgazdaság legdominánsabb ereje. Fontos azonban, hogy ne vakítson el annyira a saját tapasztalatunk és világnézetünk, hogy ne vegyük észre a szemünk előtt zajló változást. Ha nem látunk tisztán, félő, hogy újra elkövetjük ugyanazokat a hibákat, amelyek ide vezettek.

Amikor a rendből rendetlenség lett

Ahogy a világrend folyamatosan változott, úgy változtam én is. Tanulmányaimat Franciaországban és Belgiumban folytattam, végül a londoni közgazdaság-tudományi egyetemen, a London School of Economicson szereztem doktori fokozatot nemzetközi kapcsolatokból. Mielőtt az Európai Parlament tagja lettem, dolgoztam a finn külügyminisztériumban, Finnország EU-képviseleténél Brüsszelben, valamint az Európai Bizottság elnöke, Romano Prodi mellett. Ezután Finnország külügyminisztere, európai és kereskedelmi minisztere, miniszterelnöke és pénzügyminisztere lettem. Ezekben a tisztségekben globális válságokat kezeltem, a georgiai háborútól a klímaváltozásig, az euróválságtól a menekültválságig, a belpolitikai kérdésektől a nemzetközi ügyekig. Kormányzati pozíciókat töltöttem be mainstream és populista, baloldali, jobboldali és középpártokat felölelő kormányokban. Több száz vezetővel találkoztam és találkozom ma is szerte a világon, diktátoroktól demokratákig. Mondhatni, a dolgok sűrűjében voltam és vagyok. Ebből a kiváltságos helyzetből kísérhettem figyelemmel azokat az első változásokat, amelyek a mai totális geopolitikai átrendeződéshez vezettek.

A világ korábban meglehetősen rendezettnek tűnt. A hidegháború kétpólusú volt; két párhuzamos rendszer, a kommunizmus és a kapitalizmus, valamint két szuperhatalom, az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti versengés jellemezte. A küzdelem ideológiai, katonai és gazdasági jellegű volt, de a konfrontáció korai, veszélyes szakaszában kialakult együttműködési struktúráknak köszönhetően soha nem terjedt túl a proxyháborúkon. Nem szeretném alábecsülni e konfliktusok jelentőségét és tragédiáját, de a két nukleáris szuperhatalom azért többnyire a párbeszéd keretein belül vívta harcát.

A hidegháború utáni világ eleinte egypólusúvá vált, és az Egyesült Államok vezetésével – liberális szövetségesek és partnerek támogatásával – a globalizáció irányába tartott. A Nyugat azonban nem értette meg, hogy a győztesnek illik önmérsékletet tanúsítania. A nemzetközi kapcsolatok terén ez azt jelenti, hogy meg kell adni a cselekvési lehetőséget a veszteseknek, és ami ennél is fontosabb, azoknak, akik úgy érzik, nincs beleszólásuk a globális kormányzás rendszerébe.

Ennek elmulasztása erkölcsi és stratégiai hiba volt a Nyugat részéről. A 21. század első évtizedének vége felé a világ egyre autoriterebb, összetettebb és egyre több pólusú lett. Többé már nem csak egyetlen szuperhatalom vagy vezető állam, illetve egyértelmű hatalmi rendszer létezett. Amerika az al-Káida 2001. szeptember 11-ei terrortámadására válaszul költséges háborút indított Afganisztánban és Irakban, majd ezek kudarca után elkezdett kivonulni a nemzetközi felelősségvállalásból. Kína csatlakozott a Kereskedelmi Világszervezethez (World Trade Organization – WTO), ezáltal exportja és gazdasága rohamosan fejlődni kezdett, és szuperhatalommá nőtte ki magát. A 2008-as pénzügyi világválság nyomán a globális piacokon nyugvó, liberális nyugati gazdasági modell imázsa súlyos csorbát szenvedett. Az Egyesült Államok többé már nem egymaga volt a világpolitika mozgatórugója.

Ennek a változásnak a megértéséhez fontos hangsúlyozni a multilateralizmus és a multipolaritás közötti különbséget. A multilateralizmus (azaz többoldalúság) egy nemzetközi intézményekre és közös szabályokra épülő globális együttműködési rendszer – ilyen rendszert igyekeztek kiépíteni a szövetségesek a második világháború után, középpontjában az ENSZ-szel. A multilaterális nemzetközi rend alapelvei, méretüktől függetlenül, minden országra egyformán vonatkoznak. Ezzel szemben a multipolaritás (azaz többpólusúság) lényegében a nagyobb hatalmak versengése. A multipoláris világban több hatalmi csomópont vagy pólus létezik, amelyek gyakran rivalizálnak egymással. Ez kiszámíthatatlan és opportunista viselkedéshez, valamint a nemzetállamok aktuális önérdekén alapuló, változó szövetségek és partnerségek kialakulásához vezet.

A multipolaritás tehát nem jár a hatalom egyenlő elosztásával. Különösen a kis- és közepes országok aggódhatnak, hogy egy multipoláris világban kiszorulnak a hatalomból, és az erősebb államok a fejük fölött kötnek megállapodásokat. Ennek jelei már láthatók a jelenleg kialakulóban lévő multipoláris világban. Míg a multilateralizmus rendet teremt, addig a nemzetközi szabályokat és intézményeket figyelmen kívül hagyó multipolaritás káoszhoz, rendezetlenséghez és konfliktusokhoz vezet.

Leegyszerűsítve, az új világrendért folyó küzdelem „Jalta” és „Helsinki” között zajlik. Az 1945-ös jaltai konferencia lehetővé tette a második világháború szövetséges hatalmainak – az Egyesült Államoknak, az Egyesült Királyságnak és a Szovjetuniónak –, hogy lefektessék a háború utáni, nagyhatalmi érdekeken nyugvó rend alapjait. Az 1975-ben 35 állam által aláírt helsinki záróokmánnyal viszont létrehoztak egy olyan európai biztonsági struktúrát, amely mindenki számára alkalmazandó szabályokon és normákon alapult. Jalta multipoláris volt, Helsinki pedig multilaterális.

A világpolitikai inga éppen akkor lendült át a rendetlenség felé, amikor a legnagyobb szükség lett volna a rendre, hogy korunk három alapvető globális trendje – a demográfiai változások, az éghajlatváltozás és a rohamosan fejlődő technológia – óriási kihívásait kezelni tudjuk. Ami elmúlt, elmúlt; nem érdemes siránkozni rajta, de azért ha a globális Nyugat rugalmasabb – és igen, alázatosabb – lett volna, a mai konfliktusokkal kapcsolatos kockázatok egy részét elkerülhettük volna.

Vajon most már mindennel elkéstünk? Nem, még egyáltalán nem – persze csak ha a szükséges és helyes változtatásokat megtesszük.

2016-ban, a kormányzati szolgálatban eltöltött nyolc év után visszavonultam a napi politika színteréről, és előbb az Európai Beruházási Bank alelnökeként dolgoztam, majd a firenzei Európai Egyetemi Intézet Transznacionális Kormányzás Iskolájának (School of Transnational Governance at the European University Institute in Florence) professzora és igazgatója lettem. Úgy gondoltam, a politikai karrierem véget ért. Itt tartottam 2022. február 24-én, amikor minden, amit addig tudni véltem, egy csapásra megváltozott.

Amikor egy hét meghatároz egy évtizedet

Az orosz forradalom előestéjén Vlagyimir Iljics Lenin állítólag azt mondta: „Vannak évtizedek, amikor semmi sem történik, és vannak hetek, amikor évtizedek sorsa dől el.” Ritkán értek egyet kommunista forradalmárokkal, de ez esetben Lenin elvtársnak igaza volt. Putyin el akarta foglalni Kijevet, és Ukrajnát „Nagy-Oroszország” részévé akarta tenni. De óriási stratégiai és taktikai hibát követett el. Ukrajna visszavágott, a Nyugat pedig példátlan összefogással és elszántsággal reagált. Azokban a téli hetekben évtizedek sorsa dőlt el.

Természetesen több időpont közül is választhatunk, hogy megjelöljük, mikor ért véget a hidegháború utáni korszak, mikor mozdult el az egypólusú rend a többpólusú rendezetlenség irányába, vagy mikor omlott össze a liberális világrend. Egyesek szerint a lejtmenet a 2001. szeptember 11-ei terrortámadással kezdődött, amikor nem állami szereplők követtek el támadást a nyugati értékek, hegemónia és életmód ellen. Mások a georgiai háború és a Lehman Brothers 2008-as bedőlésének kettős csapását jelölik meg a nyugati dominancia leáldozásának kezdeteként, vagy legalábbis – ahogy Fareed Zakaria fogalmaz – a „posztamerikai világnak” és más hatalmak felemelkedésének kezdőpontjaként.[2] Egy biztos, a korlátlan szabadpiaci kapitalizmus hibásnak bizonyult.

Jómagam 2022. február 24-ét tartom a hidegháború utáni időszak végnapjának, mert Putyin Ukrajna elleni háborúja a legnyilvánvalóbb támadás a korábbi, szabályokon nyugvó világ ellen, következményei pedig hasonlatosak az 1989-es eseményekhez. Az orosz invázió nemcsak visszatükrözte, hanem fel is gyorsította a globális változásokat. Ez a nap állásfoglalásra kényszerítette a világot: mindenkinek el kellett döntenie, hol áll: mellette, ellene, vagy valahol a kettő között. Most azt látjuk, hogy új szövetségek és lojalitások alakulnak ki egy többpólusú (multipoláris) és alapvetően fragmentált világban. A háború fordulópontot hozott a régi világrendet megváltoztató események sorozatában.

Az invázió katalizálta a változásokat, hiszen Oroszország, az ENSZ Biztonsági Tanácsának állandó tagja, nyíltan megsértette a békét, a biztonságot és a stabilitást garantáló szabályokat és normákat. Az ukrajnai háború pillanatképet nyújtott az új világrend zavaráról, a várható eseményekről, és arról, milyen már most is a világunk. Az országok többsége (141 ország) elítélte az orosz agressziót az ENSZ-ben. Mások tartózkodtak (35 ország), és csak kevesen támogatták (5 ország). A legfontosabb azonban, hogy mintegy 200 tagállam közül végül mindössze 40 szankcionálta Oroszországot (az elítélés szavakban, a szankciók tettekben nyilvánulnak meg). Afrikából és Latin-Amerikából egyetlen ország sem, és Ázsiából is csak néhány vezetett be szankciókat.

A tanulság pedig az, hogy ebben az új világban azok az értékek, amelyeket mi, nyugatiak mindenki számára fontosnak hittünk, valójában csak nekünk fontosak. Következésképpen a világ rendje sem volt olyan, amilyennek feltételeztük.

A következő évben Finnország csatlakozott a NATO-hoz, engem pedig felkértek, hogy induljak az elnöki posztért, így elhagytam a tudományos pályát, és visszatértem Finnországba. Most pedig itt vagyok a Finn Köztársaság 13. elnökeként, és ebben a rohamosan változó világban én felelek az ország külpolitikájáért és a védelmi erők irányításáért.

A hatalom háromszöge

A könyv alaptézise, hogy a világunkat formáló legfőbb erők, a Nyugat, a Kelet és a Dél, hatalmi háromszöget alkotnak. Végső soron ezek kölcsönhatása határozza meg a jövő világának berendezkedését.

Hadd írjam le, hogyan jutottam erre a következtetésre.

Amikor rendet keresünk a rendezetlenség világában, vagy nevet próbálunk találni egy még kialakulóban lévő új korszakra, mindig hasznos a földrajzból kiindulni. Finn létemre jól tudom, mennyire fontos a földrajz. Tim Marshall kifejezésével élve, a földrajz foglyai (Prisoners of Geography) vagyunk.[3] A földrajz számos olyan tényezőt meghatároz, amelyektől az államok és a kontinensek sikerei és kudarcai függenek: a természet, a természeti erőforrások, a biztonság, az élelmiszer-ellátás, a szomszédok, az életkörülmények, az éghajlat, a kereskedelem, a közlekedés és még sok más terület.

A mai világ legegyszerűbb formájában három geopolitikai szférára osztható: a globális Nyugatra, a globális Keletre és a globális Délre. Ezek nem hagyományos blokkok vagy pólusok, de belső sokszínűségük ellenére többé-kevésbé hasonló értékrendet és érdekeket képviselnek a kialakulóban lévő világrendben. A globális Nyugat és Kelet a két szélsőség; a globális Dél pedig középen helyezkedik el, és rajta múlik, melyik irányba lendül ki a mérleg nyelve.

A globális Nyugat az Egyesült Államokból, Európából és világszerte számos demokratikus szövetségesükből áll, idetartozik Japán, Ausztrália, Új-Zéland, Kanada és Dél-Korea, hogy csak néhányat említsünk. A G7, az EU és csendes-óceáni szövetségeseik – a globális Nyugat kemény magja – a világ népességének körülbelül 15%-át és a globális gazdaság több mint 50%-át teszik ki. Az Egyesült Államok vezette globális Nyugat hagyományosan védi a jelenlegi szabályokon alapuló liberális világrendet. A globális Nyugat legtöbb országa a liberális demokrácián, a szociális piacgazdaságon és az alapvető szabadságjogokon alapuló kormányzási rendszerre támaszkodik.

Készséggel elismerem, hogy ennek a meghatározásnak van egy bizonyos gyenge pontja: a globális Nyugat többi részének komoly erőfeszítéseket kell tennie, hogy meggyőzze Trump elnököt: a liberális világrend az Egyesült Államok jól felfogott érdeke. Személy szerint nem hiszem, hogy elhamarkodott következtetéseket kellene levonnunk a több mint egy évszázados transzatlanti partnerség széthullásáról. A globális Nyugat értékei és érdekei jóval nagyobb súllyal esnek latba, mint az, ahogyan érvényesítjük azokat.

A globális Kelet vezetője Kína, és tagja még Oroszország, valamint több kisebb autokrata rezsim, köztük Fehéroroszország, Észak-Korea és Irán. A globális Kelet öt kulcsfontosságú országa a világ népességének és GDP-jének mintegy 20%-át teszi ki. A globális Kelet kihívást jelent az aktuális világrend számára, és a jelenlegi nemzetközi szabályok, normák és intézmények rendszerének átalakítására törekszik. Hisz az államok sérthetetlen szuverenitásában és a be nem avatkozásban, amit fölébe helyez az egyetemes emberi jogoknak és szabadságjogoknak, amiképpen az autokráciát is előbbre valónak tartja a demokráciánál. Ennek ellenére a globális Kelet egyes országai rendszeresen megkérdőjelezik a kisebb államok szuverenitását. Oroszország például vissza akar térni a 19. századi „befolyási övezetek” rendszeréhez, amelyben a nagyhatalmak a saját szomszédságukban hoznak döntéseket. Kína katonai előrenyomulása a Dél-kínai-tengeren ugyanezt a doktrínát tükrözi.

A globális Dél, azaz a globális többség halmazát Ázsia, Afrika, a Közel-Kelet és Latin-Amerika országai alkotják. A csoport a világ országainak és népességének több mint felét teszi ki, de a globális GDP-nek kevesebb mint egynegyedét termeli meg. India, Indonézia és Pakisztán a legfontosabb ázsiai „déli” államok. Dél-Afrika, Kenya és Nigéria az afrikai kontinens erős országai. Szaúd-Arábia a Perzsa-öböl régiójában, Brazília pedig Latin-Amerikában vezeti a globális Délt.

Nyilvánvaló, hogy a fenti három szféra között vannak átfedések. Latin-Amerika számos országa például a globális Nyugat és a globális Dél részének is tekinti magát. Ugyanez vonatkozik Indiára és Törökországra, amelyek többirányú külpolitikát folytatnak.

A globális déli országok nyilvánvalóan sokszínűek. Demokráciák és autokráciák, gazdagabb és szegényebb államok egyaránt megtalálhatók közöttük, de közös bennük, hogy alulreprezentáltak a jelenlegi világrendben. Nincs elegendő befolyásuk, ezért a hatalom újraelosztását szeretnék elérni. Ahogyan a későbbiekben kifejtem, előbb-utóbb valószínűleg meg is kapják, amit akarnak.

Amikor egy évtized meghatároz egy évszázadot

Ha Lenin még élne, talán frissítené a megfigyelését, és azt mondaná, vannak évtizedek, amelyekben évszázadok eseményei sűrűsödnek össze. Hogy miért? Mert a következő évtized nagy valószínűséggel a következő száz év világrendjét alapozza majd meg.

A könyvben azt állítom, hogy a közös jövőnket a hatalmi háromszögben érvényesülő három dinamika – a versengés, a konfliktus és az együttműködés –, illetve ezek egyensúlya határozhatja meg. A versengés legalábbis biztosan adott, és akár egészséges is lehet. A jövőben kétségtelenül kiemelt szerepet játszik majd a gazdaságtól a technológián át a hadseregig – és ez már most is így van. A konfliktusok és az együttműködés megjelenése azonban attól függ, hogyan kezeljük a versengést. A három globális szféra versengése konfliktusokba torkollhat, különösen egy olyan világban, ahol a technológiától az energián át az információig és a kereskedelemig bármi fegyverré válhat. Ugyanezek az eszközök azonban az együttműködés eszközeivé is válhatnak, de csak akkor, ha megállapodunk, mégpedig közösen, az új globális normák és intézmények rendszeréről.

A hatalmi háromszögben mindegyik résztvevőnek megvannak a maga érdekei, amelyek befolyásolják a fenti dinamikákat. A kelet–nyugati megosztottság középpontjában az Egyesült Államok és Kína geostratégiai versengése áll: a meglévő hatalom áll szemben a felemelkedő hatalommal. Ez a versengés a magas politikáról szól. Rendszerszintű és stratégiai, és ugyanúgy szól a világrendről, mint a regionális hatalomról. Két kormányzati rendszer, a demokrácia és az autokrácia, vagyis a szabadság és az ellenőrzés ideológiai rivalizálását foglalja magában. Ugyanakkor mindkét tábor, legalábbis elvileg, hisz a szabad kereskedelemben és a globalizációban. A különbség a rendszert irányító szabályokban és elvekben rejlik. A Nyugat, vagy legalábbis annak többsége, ragaszkodik a multilaterális rendhez, míg a Kelet a multipolaritáson alapuló rend újjáépítését szorgalmazza.

A globális Dél sem közömbös a kialakuló világrenddel kapcsolatban, sőt: szerepet akar játszani benne, de nem feltétlenül akar állást foglalni a Nyugat és a Kelet között. Az új középhatalmak, mint Törökország, Szaúd-Arábia, Dél-Afrika és India, megközelítése inkább tranzakciós, mint ideológiai jellegű. Olyan megállapodásokat kötnek, amelyek nekik megfelelnek. A globális Délnek nem érdeke, hogy a világot egyszerű „mi kontra ők” paradigmára ossza. Autonómiáját és rugalmasságát maximalizálandó, meg akarja őrizni a lehetőséget, hogy mindig az adott kérdés függvényében válogathasson és válasszon. Sokkal inkább a gazdasági és politikai fejlődését befolyásoló globális javakhoz való méltányos és egyenlő hozzáférés érdekli. A globális Dél földrajzilag és ideológiailag nem homogén, de országaiban közös, hogy valódi helyet akarnak maguknak a multilaterális intézmények döntéshozatali struktúráiban és a globális kereskedelmi folyamatokban.

Általánosságban ez magyarázza azt is, hogy a globális Dél miért maradt semlegesebb és kevésbé elkötelezett az ukrajnai háborúban. India az új geopolitikai viszonyok összetettségének és az egymással átfedésben lévő lojalitásviszonyoknak kiemelkedő példája. Ázsiai nagyhatalommá válása és Pekinggel fennálló történelmi határvitái miatt inkább az Egyesült Államok felé hajlik, hogy ellensúlyt alkosson Kínával szemben. Az ukrajnai háború óta azonban a Nyugathoz fűződő hűségénél fontosabb lett számára az Oroszországgal fenntartott szoros kapcsolat. Az orosz olaj többet ér, mint a washingtoni vagy berlini elismerő vállveregetés.

Hol tartunk most?

Ezer évvel ezelőtt az ókori görög történetíró, Thuküdidész felismerte, hogy nagy horderejű változások idején a nagyhatalmak gyakran háborúba sodródnak. Graham Allison politológus ezt a veszélyt, amikor egy felemelkedő hatalom egy regnáló hatalmat fenyeget, „Thuküdidész-csapdának” nevezte.[4] Thuküdidész így írt erről: „A háború legigazabb oka […] az volt, hogy Athén megnövekedett hatalma félelmet keltett a spártaiakban, s ez tette a háborút elkerülhetetlenné.”[5] Allison szerint az elmúlt 500 évben több mint tucatszor fordult elő, hogy egy domináns hatalom számára kihívást jelentett egy felemelkedő másik hatalom. A legtöbb ilyen eset háborúval végződött.

A determinista geopolitikai gondolkodók borúlátók, szerintük a világ ismét a Thuküdidész-csapdával szembesül – azaz a régóta fennálló nagyhatalom, az Egyesült Államok és felemelkedő riválisa, Kína között elkerülhetetlen lesz az összecsapás. Hasznosabb azonban azt a kérdést feltenni, hogyan lehetne új egyensúlyt teremteni, és átalakítani a nemzetközi rendszert a közös biztonság és prosperitás érdekében. A globális Kelet (önös érdekből) azzal érvel, hogy a multipolaritás anyagi előnyökkel járna a jogfosztott nemzetek számára. Sokkal jobb megoldás lenne azonban, ha a globális Nyugat úgy alakítaná át a multilaterális berendezkedést, hogy valóban mindenki számára kedvező legyen.

Az első világháború után hibát követtünk el, amikor a Nemzetek Szövetsége képtelen volt megfékezni a nagyhatalmak versengését, és a világ újabb háborúba sodródott. A második világháború után már túlnyomórészt helyes döntések születtek, például létrehozták az Egyesült Nemzetek Szervezetét, az ENSZ-et. Más szóval a következő évtized (és az azt követő évszázad) jól is alakulhat, meg rosszul, sőt nagyon rosszul is. Végül létrejöhet a hatalmi egyensúly és a globális együttműködés, de akár világméretű háborúba is sodródhatunk. Mindenki számára világosnak kell lennie, hogy a nukleáris fegyverek korában a tét minden eddiginél nagyobb. Mind a globális Nyugatnak, mind a Keletnek és Délnek létérdeke, hogy megakadályozza az atomfegyverek elterjedését és használatát. A globális Kelet mostanáig jobban figyelt a globális Dél kulcsszerepére az új nemzetközi rendszer versenyében. Ha bármelyik – akár keleti, akár nyugati – feltételezett szuperhatalom szeretné, hogy az ő paradigmája érvényesüljön, hatékony módot kell találnia, hogy a déli régió támogatására is szert tegyen.

A könyv ígérete

Célom a könyvvel, hogy olyan ismeretekkel és meglátásokkal gyarapítsam olvasóimat, amelyek segítségével megérthetik az előttünk álló utat. Igyekszem megosztani a tudományos és politikai pályafutásom során megszerzett elméleti és gyakorlati tapasztalataimat. Próbálom megvilágítani, hol tart a világ az új évezred harmadik évtizedében. A könyv három részre tagolódik, amelyek a múltat, a jelent és a jövőt ölelik fel.

Az első részben azt elemzem, hogyan jutottunk idáig – a rendből a rendetlenségbe –, és vázolok egy megértési keretrendszert, hogyan alakította a világot a puha, a kemény és az okos hatalom. A közelmúlt megértése elengedhetetlen, hogy tisztán lássuk a jelenünket. Ez is bizonyítja az alapvetést, hogy a hatalom, és különösen a nemzetközi kapcsolatok soha nem statikusak.

A második rész a globális Nyugat, a globális Kelet és a globális Dél közötti erőviszonyokat, a jelenlegi hatalmi egyensúlyt ismerteti. A demokráciák és az autokráciák hasonló – demográfiai, éghajlatváltozási, gazdasági, technológiai és jóléti – strukturális kihívásokkal küzdenek. Ha a biztonságra és a jólétre irányuló természetes igényeik nem elégülnek ki, az emberek és az államok alternatívákat kezdenek keresni. A jelenlegi helyzet megértése lehetővé teszi, hogy átlássuk a Nyugat előtt álló (néha kényelmetlen) választási lehetőségeket.

A harmadik rész előre jelzi a 21. századot meghatározó dinamikákat, és körüljárja, hogyan használhatnánk ki a legjobban a versenyt, előzhetnénk meg a konfliktusokat, és mozdíthatnánk elő az együttműködést. Itt fordítjuk át a megértést cselekvésre. Álláspontom szerint, ha a Nyugat meg akarja őrizni központi szerepét a globális hatalmi játéktérben, akkor méltóságteljesebb külpolitikát kell folytatnia, és új egyensúlyt kell létrehoznia az elvek és a gyakorlat között – ezt a megközelítést értékalapú realizmusnak nevezem.

Praktikusan ez azt jelenti, hogy mi, nyugatiak nem kaphatjuk meg pontosan azt, amit szeretnénk. Kompromisszumokra lesz szükség. A másik, hogy egyedül nem megy. A globális Nyugat még mindig rendelkezik a legfontosabb – gazdasági, technológiai és katonai – hatalmi eszközökkel. De ugyanez vonatkozik a globális Keletre és a globális Dél számos országára is. Ha azonban bölcsen járunk el, akkor stratégiailag megalapozott cselekvéssel a demokrácia, az együttműködés és a kölcsönös jólét felé billenthetjük a mérleg nyelvét.

A szereplők és a játékszabályok is változnak, és végül a világ ismét a rend felé mozdul el a rendetlenségből. A nagy kérdés, hogy a jelenlegi liberális rend mennyire tartható fenn, és a politikai rendszereikben és nemzeti ambícióikban egymással szemben álló államok rivalizálása mennyire tartható kordában a multilaterális és regionális együttműködések keretei között.

A Nyugat feladata fontos és elengedhetetlen. Meg kell akadályoznunk, hogy az Egyesült Államok és Kína közötti rivalizálás Thuküdidész csapdájába vezessen minket; vissza kell szorítanunk Oroszország európai biztonságot fenyegető hatását; meg kell védenünk a liberális demokratikus értékeket egy olyan korszakban, amikor kihívásokkal küzdenek; meg kell őriznünk a nyitott nemzetközi gazdasági rendszert a fokozódó geostratégiai feszültségek közepette; szembe kell szállnunk a Nyugaton növekvő populista nacionalizmussal; a kölcsönös előnnyel kecsegtető kérdésekben együtt kell működnünk a Kelettel; és új megállapodást kell kötnünk a Déllel, hogy megerősítsük az egész rendszer alapzatául szolgáló nemzetközi struktúrákat és normákat. Ez az esélyünk, hogy befolyásoljuk, milyen lesz az új világrend természete.

E kihívás előtt állva a remény nem alaptalan. A finnek ugyan „a világ legboldogabb országából” származnak, de nálunk is bőven akad pesszimizmus. Egy finn mondás szerint: „A pesszimista soha nem csalódik.” Én személy szerint örök optimista vagyok, és a néhai svéd epidemiológus, Hans Rosling nagy rajongója. Rosling 2018-ban megjelent Tények – Tíz ok, amiért tévesen ítéljük meg a világot, avagy miért állnak jobban a dolgok, mint gondolnánk című klasszikussá vált könyvének[6] ismertetőiben így foglalták ezt össze: „Az a probléma, állítják a szerzők, hogy nem tudjuk, mit nem tudunk, és még a feltételezéseinket is az öntudatlan előítéleteink határozzák meg. Ha azonban félretesszük ezeket a vélekedéseket, és helyette a tényeket nézzük, rájövünk, hogy a világ sokkal jobb hely, mint gondolnánk. Ami persze nem jelenti azt, hogy ne lenne bőven aggódnivalónk. A problémák megoldása azonban csak akkor lehetséges, ha ismerjük a tényeket, és ezáltal fel tudjuk mérni, mely veszélyek fenyegetnek bennünket leginkább.”

Ebben a szellemben írtam ezt a könyvet.

Az emberi történelem során hajlamosak vagyunk túlracionalizálni a múltat, a kelleténél drámaibban ábrázolni a jelent, és alábecsülni a jövőt. A történelmet a jelenből visszatekintve egyenes vonalban írják, pedig a valóságban inkább cikcakkban halad előre. A helyzet az, hogy a múltbeli események közel sem mentek végbe olyan racionálisan, ahogyan utólag gondoljuk; a jelen általában nem annyira drámai, ahogy a közbeszéd elhiteti velünk; a jövőbeli változások pedig többnyire a legmerészebb elképzeléseinken is túltesznek. Ebben a könyvben el akarom kerülni ezeket a gondolkodási csapdákat. Ehelyett egy utazásra invitálom olvasóimat, amelynek célja, hogy áttekintsük a globális politika múltját, jelenét és jövőjét, és rendet teremtsünk a zűrzavaros világban. Szeretném elmesélni, hogyan tehetjük ezt meg.

A 2022. február 27-én Lavrovnak írt üzenetem kétségbeesett segélykérés volt, még ha tudtam is, hogy süket fülekre talál. A nemzetközi kapcsolatok világában néha szembe kell nézni a sötétséggel. Találkozunk olyanokkal, akik hajlandók ártatlan embereket lemészárolni a hatalom és a dominancia érdekében.

Éppen ezért van szükségünk olyan világrendre, amely bizonyos szabályokat és elveket tiszteletben tart és követ, s miközben teret ad a jogos érdekek érvényesítésének, nem feledkezik meg az alapvető értékekről, amelyek biztosítják az emberiség együttélését ezen a bolygón. Meg kell értenünk a jelenleg zajló alapvető hatalmi változásokat, hogy a folyamatokat egy olyan új világ felé terelhessük, amelyben szívesen élünk.

Vágjunk hát bele!

I.
REND

1.
A rendtől a rendetlenségig

1990 januárja. Furman Egyetem, Greenville, Dél-Karolina. Feladtam első szakomat, a közgazdaságtant, és a golfösztöndíjamat is, hogy új szenvedélyemnek, a politikatudománynak szentelhessem magam. Első nemzetközi kapcsolatok órámon Don Gordon professzor szinte valós időben magyarázza a berlini fal leomlásának jelentőségét. Azt mondja, történelmi időket élünk. Valami nagy dolog történik. A régi rend haldoklik, de az új még nem született meg.

22 évesen már teljesen rabja vagyok a nemzetközi politikának. Mindent elolvasok, ami a kezembe kerül: könyveket, újságokat, cikkeket, amelyeket apám faxol nekem Finnországból (az internet előtti időkben). Kíváncsian várom a választ: mit jelent ez a változás Finnország, Európa és a világ számára? Brent Nelsen professzor, Európai Unió-szakértő olvasmányokat ajánl nekünk Európa integrációjáról – ezek alapozzák meg globális értékrendemet.

Szilárd meggyőződésem, hogy fontosak a nemzetközi intézmények, a nemzetközi jog, a nyitott társadalom, a liberális demokrácia, a piacgazdaság, és alapvető, hogy a nemzetállamok önérdekét globális szabályokkal korlátozni kell. Ahogy Jean Monnet, az európai egység megteremtője mondta: „Ember nélkül semmi sem lehetséges, de intézmények nélkül semmi sem tartós.”[1]

Ha professzoraim azt a feladatot adnák, hogy írjak esszét a harminc év múlva várható világrendről, akkor egy harmonikus jövőt képzelnék el, amelyben a liberális elemekkel tarkított, szabályokon alapuló rend győzedelmeskedett.

Természetesen tévednék.

Ekkor még, idealista fejjel, nem értem, hogy a Nyugat ideológiai győzelmét nem az egész világ ünnepli. Sok egykori gyarmat nem felszabadulásnak, hanem a múlt folytatásának tekinti, amelyet maguk mögött remélnek hagyni.

Az lesz számomra az elkövetkező évtizedek tanulsága, hogy minden kultúra és történelem más. A hatalom és az érdekek gyakran felülkerekednek az értékeken. Ha azt szeretnénk, hogy a demokratikus értékek érvényesüljenek, korrigálnunk kell a látásmódunkat, és tennünk kell mindezért.

A rend nyomában

Mi, emberek hajlamosak vagyunk rendet keresni a rendezetlenségben. Ezáltal próbálunk értelmet adni a világnak, amely gyakran minden racionalitást nélkülöz. Mintázatokat keresünk az államok és intézmények között, és igyekszünk megmagyarázni – néha megjósolni –, milyen a világ, és merrefelé tart. Különböző szempontokból (politikai, gazdasági és katonai) vizsgáljuk a hatalmat és a befolyást, értékeljük a szövetségek és kapcsolatok bonyolult hálózatát, ebből próbáljuk levezetni a hatalmi rendet.

A történelemkönyvek is erről a vágyunkról tanúskodnak. Utólagos narratíváink tele vannak korszakalkotó kifejezésekkel, amelyek mind valamiféle rendet sugallanak. A Római Birodalom például Dél-Európát, Észak-Afrikát és a Közel-Kelet nagy részét (mindazt, amit a korban civilizált világnak tartottak). Az Oszmán Birodalom a késő középkortól hatalmas területeket igázott le a Földközi-tengertől Nyugat-Ázsiáig, és évszázadokon át különböző etnikumú, kultúrájú és vallású népeket irányított. Eközben a mai Kína területén a Csing-dinasztia kiterjesztette uralmát Kelet-, Délkelet- és Belső-Ázsia nagy részére, és a „Pax Romanához” hasonlóan valamifajta békét biztosított az uralma alá hajtott népek számára.

E birodalmak világos narratívák és határok szerinti meghatározása szükségképpen bizonyos fokú értelmezést is magában foglal. Mindazonáltal valami konkrét és megértésünk szempontjából kritikusan fontos dolgot is képviselnek: olyan valós struktúrákat, amelyek keretet adnak a népek és kormányok közötti kapcsolatoknak. Rendet keresünk, mert szükségünk van rá.

Mindhárom példa közös vonása, hogy az adott birodalom az akkor ismert világ nagy részét meghódította. Stabilitást biztosítottak az egyébként széttagolt, sokszínű és gyakran viszálykodó társadalmi csoportok között. Más szóval: rendet teremtettek. Ezt azonban még inkább regionális rendnek lehetne nevezni. Elsőként a Brit Birodalom terjedt ki valóban az egész világra. Amit képviselt, az már világrendnek tekinthető, és a mai napig meghatározza a rendről alkotott elképzeléseinket. A birodalom, amelynek fejlődését a gőzgépek, a puskapor és a távíró hajtotta előre, a 19. század folyamán nagy ütemben növekedett, miközben minden kontinensen a központtól függő területeket hozott létre. 1920-ra a Föld szárazföldi területeinek csaknem egynegyedét uralta.

A mai világrendről alkotott elképzeléseink a vesztfáliai rendszerből erednek, amely nevét az Európában dúló, harmincéves háborút lezáró, 1648-as vesztfáliai békéről kapta. Ez a békeszerződés alkotta meg a szuverenitás és az államok egyenlőségének fogalmát: egy olyan rendszert, amely – legalábbis elvileg – a bizalom, a tisztelet és a függetlenség alapjain nyugodott. A történelmi múlton végigtekintve megállapítható, hogy számos világrend alapult gazdasági, kereskedelmi vagy kulturális cseréken. De vitán felül áll, hogy a legfontosabb építőköveik az államok, pontosabban a nemzetállamok maradtak. Ebből a szempontból a rend nem azt jelenti, hogy minden állam egyenlő, hanem hogy a hatalom elosztása és irányítása közöttük oly módon megy végbe, ami bizonyos fokú stabilitást biztosít.

Ma már nyilvánvaló, hogy az a fajta rend, amelyben a nyugati világ hitt – és az a mód, ahogyan a hatalmat megosztani és irányítani próbáltuk –, mára érvényét vesztett feltételezéseken alapult. A régi rend összeomlott, a szabályai elavultak. És ez éppen akkor következett be, amikor a legnagyobb szükség lett volna a rendre.

Az új szabályok megértéséhez át kell tekintenünk azokat a nagyobb változásokat, amelyek idevezettek, a kétpólusú egyensúlyi helyzettől a hatalmi háromszögig. Kezdjük visszatekintésünket a hidegháborúval.

Kétpólusú rend

A hidegháború olyan világrendet hozott létre, amely a Nyugat szemében meglehetősen rendezettnek és államokon alapulónak tűnt. Lényegében egy kétpólusú, ideológiailag meghatározott világról beszélhetünk. Az Egyesült Államok és szövetségesei a demokrácia, a kapitalizmus és a szabadság nyelvét beszélték. A Szovjetunió és alattvalói az autokráciát, a kommunizmust és az ellenőrzést képviselték. A rivalizálás a két pólus között rendszerszinten folyt. Úgy látszott, vagy az egyik, vagy a másik lesz a győztes; köztes megoldásra nem sok esély kínálkozott (már ha nem számítjuk a 120 államot tömörítő, nem rendezett, és nem ideológiai alapú „el nem kötelezett államok” mozgalmát).

Habár a világ kétpólusú volt, azért a két szuperhatalomnak egyezségre kellett jutnia – hiszen ennek alternatívája a kölcsönös nukleáris megsemmisítés lett volna. Közös és különálló multilaterális intézményeket és megállapodásokat hoztak létre a verseny és az együttműködés ösztönzésére és a konfliktus eszkalálódásának megakadályozására. A Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa (KGST) például a szovjetek válasza volt a Marshall-tervre. A Nyugat létrehozta az Európai Gazdasági Együttműködési Szervezetet (Organisation for European Economic Co-operation – OEEC), amely később kibővült, és létrejött a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (Organisation for Economic Co-operation and Development – OECD). Az Egyesült Nemzetek Szervezete az együttműködés, a mediáció és a párbeszéd fórumaként működött. Emellett számos két- és többoldalú fegyverzetkorlátozási szerződés és megállapodás született a fegyverek elterjedésének korlátozására és használatuk szabályozására.

Miután a hidegháború véget ért, a rend érzete továbbra is megmaradt. Igen, voltak a folyamatban törések, végül azonban a rend diadalmaskodott. Leomlott a berlini fal, szétesett a Szovjetunió. Államok születtek és születtek újjá. A régi rendszerek összedőltek, és újak kezdtek kialakulni. Az Egyesült Államok és szövetségesei győzelmet arattak. A kétpólusú világ szinte egyik napról a másikra egypólusúvá vált. Francis Fukuyama elgondolása a „történelem végéről” – miszerint a világ legtöbb nemzetállama végül liberális demokráciává és szabadpiaci, globalizált gazdasággá alakul – sokunkban visszhangra talált. Én is ebben hittem. Kerestem a rendet. Meg akartam érteni, mi következik a zavaros idők után. Most már tudom, hogy az a képlet, amellyel az akkori rendet próbáltam leírni, hibás előfeltevéseken alapult.

1990-es évek – nyugati rend

A hidegháború után sietve jelentettük ki, hogy az új rend egypólusú, nyugati, és egy vitathatatlan globális szuperhatalom, az Egyesült Államok irányítja. Ez nagyrészt igaz is volt. Mégis, az akkori euforikus remények közepette is, egy józan pillantás a világra megmutathatta volna, hogy gyengeségek továbbra is fennmaradtak.

A valóságban az 1990-es évek még meglehetősen széttagolt, zűrzavaros időszak volt, legalábbis Európában. Háború tört ki a korábbi Jugoszláviában. Németország újraegyesítése nem ment zökkenőmentesen. Az Európai Unió bővítése elhúzódott. Kelet- és Közép-Európa újjáépítése lassan haladt. A volt Szovjetunió szétesése 15 független nemzetállamra nehéz folyamatnak bizonyult. Oroszország évtizedes kísérlete a demokráciával és a hiperkapitalizmussal kudarcba fulladt. A mai keménykezű autoriter orosz vezetés gyökerei részben a zavaros 1990-es évekre nyúlnak vissza.

Bármennyire úgy tűnt is, a kapitalizmus nem bizonyult csodaszernek, amely minden problémát megold. Az inga gyakorlatilag átlendült az állami irányítás felől a piac, az ellenőrzés felől a szabadság, az autoriter rezsimek felől a demokrácia irányába. A világ államainak több mint fele demokráciának számított. Úgy tűnt, a szabadkereskedelem olyan mértékben függővé teszi egymástól a nemzeteket, hogy a háború elképzelhetetlen. Az 1990-es évek ázsiai pénzügyi válsága azonban előrevetítette a szabadjára engedett globalizáció sebezhetőségének lehetőségét.

Akkoriban szerzett tapasztalataim megerősítették alapvető hitemet a nemzetközi jog és intézmények erejében. Az egyetem után visszatértem Európába, hogy elmélyítsem ismereteimet a nemzetközi kapcsolatok terén, és éppen Finnország európai uniós csatlakozásakor kaptam állást a finn külügyminisztériumban. A multilateralizmus – finnként – különösen vonzó volt számomra: egy kis ország természetes módon védelmet keres, és másokkal összefogva tudja felerősíteni a befolyását.

Ezekben az években kisebb-nagyobb országokban dolgozó kollégáimmal a folyamatos átalakulást ünnepeltük. Az első világháború után az imperializmus hanyatlásnak indult. A második világháború után a fasizmus vereséget szenvedett. A hidegháború után a kommunizmus is kimúlt. Mostantól a demokratikus liberalizmus uralja a világot – legalábbis ezt gondoltuk akkor. A Nyugatnak valóban meglett volna a lehetősége – ezt ma már jobban látjuk –, hogy az egész világon megszilárdítsa az értékrendjét, de nem sikerült élnie vele.

A zűrzavar közepette azonban Európában és másutt is kezdett kialakulni egy nyugati mintázat. Ausztria, Finnország és Svédország 1995-ben csatlakozott az Európai Unióhoz. A kelet- és közép-európai országok a Nyugat felé orientálódtak, és tagfelvételüket kérték mind az EU-ba, mind a NATO-ba. Európa választása egyértelmű volt: a kontinens a szétesés helyett az integrációra, az érdekek és az alávetettség helyett az együttműködés szabadságára, a zárt társadalmak helyett a nyitott társadalmakra, a bizalmatlanság helyett a bizalomra, a szocializmus helyett a kapitalizmusra, az autokrácia helyett a demokráciára tette le a voksát. Az átmenet nem volt tökéletes, és lassan haladt előre, de döntő jelentőségűnek bizonyult.

Globális szinten azonban a nemzetközi intézmények nem változtak eléggé, hogy megfeleljenek a változó világrendnek. A domináns nyugati államok megpróbáltak alkalmazkodni a hidegháború utáni fejleményekhez, de szerény és többnyire regionális szintű eredményeket értek el.

Európában az 1990-es párizsi charta frissítette az újonnan Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezetnek (EBESZ) nevezett intézmény tevékenységét, béketeremtési programjába felvette a demokratizálódást és az emberi jogok erőteljesebb felügyeletét. Célja volt, hogy irányt mutasson a volt szovjet köztársaságoknak az átmenethez. A NATO a Szovjetunió elleni kollektív védelemről a válságkezelésre és a békefenntartásra helyezte át a hangsúlyt, új tagokkal bővült Kelet-Közép-Európából, és partnerségeket kötött további államokkal Európán belül és kívül.

Az Európai Unió számára az 1950-es évek óta fejlesztett gazdasági-politikai integrációs modell hiányosságai ellenére is működőképesnek bizonyult. A későbbi szerződésmódosítások révén a Közösségből Unió lett, az integráció tovább mélyült, és a hidegháború végétől számított 15 év alatt a tagság létszáma több mint a duplájára nőtt. Zűrzavaros folyamat volt? Természetesen, a nemzetállamok közös szuverenitásának kialakítása mindig az.

Az alapvető intézmények, mint a Nemzetközi Valutaalap (International Monetary Fund – IMF) és a Kereskedelmi Világszervezet szabályai globális szinten nem változtak. Az ENSZ reagált ugyan az eseményekre és a felmerülő problémákra, de hatalmi struktúrája, beleértve a Biztonsági Tanács állandó tagjait, lényegében a régi maradt – csakhogy immár nem létezett ellensúly az Egyesült Államok és nyugati szövetségesei meghatározó hatalmával szemben. Azok a nemzetek, amelyek korábban háttérbe szorultak, továbbra is háttérben maradtak.

2000-es évek – lejtmenet a zűrzavarba

A 2001. szeptember 11-ei terrortámadás a New York-i World Trade Center ikertornyai ellen tragikus volt, és egyben szimbolikus is: a szabad világ két pillérét, a kapitalizmust és a demokráciát támadták meg. Akkoriban még nemigen értettük, de ebben a pillanatban kezdődött meg a hosszú lejtmenet a rendből a zűrzavarba.

A terrorizmus elleni harc ettől a naptól kezdve az Egyesült Államok és a Nyugat politikájának középpontjába került. Az ezt követő események azonban azt is megmutatták, hogy a világ többi része nem sodródik automatikusan bele abba, amit lényegében a nyugati világ – értékekkel, normákkal és intézményekkel – képviselt. 9/11 fordulópontot jelentett abban, amit én a Nyugat „kettős tévedésének” nevezek. Az egyik tévedés az volt, hogy megváltoztattuk a legfontosabb üzenetünket, és mind belföldi, mind nemzetközi intézkedéseinkben a biztonságot a szabadság elé helyeztük. A másik pedig, hogy miközben igyekeztünk irányítani a világ ügyeit, nem adtunk elegendő önállóságot és hatalmat más nemzeteknek.

Az Egyesült Államok – Tony Blair brit miniszterelnök és más liberális, beavatkozáspárti európai vezetők támogatásával – megtorlást indított 9/11 miatt. Ezt a háborút a különböző politikusok, például Condoleezza Rice, a demokrácia felé vezető út első lépéseként hirdették meg a Közel-Keleten. Valójában azonban ezzel a régió káoszba süllyedését indították el.

Globális szinten az ebből következő rendetlenség biztosította, hogy a történelem ne „érjen véget”. Épp ellenkezőleg, ekkor kezdődött csak el igazán.

A terrorizmus elleni harc azon az elven alapult, hogy az erő alkalmazásával kell gátat vetni neki, miközben a demokráciát a világ lehető legtöbb térségébe kell exportálni. Ez azonban katasztrófához vezetett. A demokratikus folyamatok rendszerint belülről indulnak, ritkán kívülről, és soha nem vihető keresztül erőszak útján. Ennek ellenére egy darabig úgy tűnt, hogy a demokrácia terjedőben van. Egy rövid időszakban még Vlagyimir Putyin, Oroszország új, „demokratikusan megválasztott” elnöke is segédkezet nyújtott az Egyesült Államoknak, és a terrorizmus elleni küzdelemben szorosabb partnerséget alakított ki a NATO-val.

Néhány pozitív jel ellenére azonban folytatódott a hatalom decentralizálódása. Fareed Zakaria