Trend Kiadó

Válogatta és szerkesztette: UGHY SZABINA

Borítóterv: Nemes Anita

A könyv megjelenését az MMA támogatta

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Kormos István jogutódai

© Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 918 2 (epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Grafika és tipográfia: Nemes Anita

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2023

E-mail: iroda@trendkiado.hu • Honlap: www.trendkiado.hu

1923-ban születtem Mosonszentmiklóson. Kapunk egy poros, árkasevolt közre nyílt, ott hömpölygött le a templomdombról minden este a tehéncsorda. Kétéves se voltam, amikor nagyapám, vizet húzván mohás-békás udvari kutunkon, furcsállva nézte: mért ugrándoznak a ház előtt a tehenek, bőgve-rugdosva egymást. De csak elvonult a csorda, s mikor leszállt a por, ott ültem még az útközépen, szürkére izzadt ingben, ismeretlen nyelvű mondókákat gajdolva, legkedvesebb játékomba, egy fém hőmérőtokba homokot töltögetve. Harminc évvel később elmondtam Füst Milánnak ezt az öntudatlanul átélt halálpillanatot; ő csak nézett ki hosszan az ablakon, s ezt mondta: „Fiam, valaki veled játszik.” Fölálltam a porból, a fém hőmérőtokba verseket töltögetek.

NÉVTÁBLA SEHOLNINCS AJTÓMRA

Kivetett a víz alól

fröcskölődő hullám,

kavicsos parton szárítom

bú-buborék hullám.

Nyíranyám és nyárapám

ágaiból lettem,

sarkam alatt ég bizsereg,

föld forog felettem.

Hónom alatt van a nap,

mint egy édes sülttök,

ükeim, a batyubálban

teknőn hegedültök?

Szaladtomban pihenek,

míg a hold nem jő fel,

s Titánia veri orrom

lapulegyezővel.

Ajtóm fák közé nyílik,

nyitja-csukja tollam,

karcolászva bűbájolom:

K. I. aki voltam.

ELTÜNTEK AZ ÉGEN

Láttam egy nyáron Mecséren

három nyikorgó szekéren

lehetetlen szépet:

fekete násznépet.

Esküvőztek a cigányok,

megmosdottak mind a lányok,

hétszer szépek voltak,

cigányul daloltak.

Legszebb lány volt a menyasszony,

készülődő ifiasszony,

tízen körülállták,

szép bőrét csodálták.

A vőlegény szivarozott,

tiszta fehér inget húzott,

nem is hegedültek,

dobogva fütyültek.

Három nyikorgó szekéren

nagy port vertek föl Mecséren,

s lehetetlen szépen

eltüntek az égen.

ALUDNÉK

Aludnék egy évet,

hanem hol az ágyam?

Adnám egy éjjelre érte

tizenhárom házam.

Egy volt, az is elrepült,

felleg ködszélére ült.

Vele szállt a Medvetánc,

Weöres Meduzája,

anyám imalánca;

bombatölcsér vize agyagsárga,

szemem veri bugyborékolása.

DÜLÖNGÉLÜNK

Megyünk fekete jövendőnk

felé sorban.

Oda is érünk: vagy élve,

vagy csak holtan.

Előttem az öregapám

lassan billeg.

Ráhúznak az útja végén

csuda-inget.

Egyik kezét öreganyám

sírva fogja.

Kicsiny hátához odanőtt

koporsója.

Anyám kontyát messze elől

bontja a szél.

Dinnyét eszik apám a kék

ég szélinél.

Mennek nénjeim, bátyáim,

húgok, öccsök.

Kockát vetett sorsuk fölött

kilenc ördög.

Magától gurul karikám

dombon átal.

Lánypajtásaim futosnak

rongybubákkal.

Hajdanvolt iskolatársak

kéz-láb nélkül.

Kutyám árokparton nézdel

szeme nélkül.

Fák, tűzfalak, malacvisi-

tásos ólak.

Szívetekbe a gránátok

most csapódnak.

Hosszú út, a parázsodon

hányan mennek.

Kavarognak s csukott szájjal

énekelnek.

Dülöngélünk forgó jövőnk

felé sorban.

Oda is érünk: vagy élve,

vagy csak holtan.

IRKALAP SINKA FÜZETÉBŐL

Három nagynéném volt,

három szőke,

szőkeségük lesz itt

rímbe szőve.

Három nevesincs lány,

hajuk sátra

júliusi érett

árpatábla.

Három fehér lábú,

harangszoknyás,

homlokukon megtört

minden rontás.

Hárman kompra szálltak,

felhős ég volt,

nevetésük gyöngyöt

bugyborékolt.

Örvény-palotában

zölden állván

leste szőkeségük

vízi bálvány.

Kanyargott alattuk

vízi ösveny,

vállukon taszított

égi isten.

Három éjjel várta

anyám őket,

három éjjel hét szál

gyertya égett.

A harmadik éjjel

csapzott-holtan

aranyrécék szálltak

mennymagosban.

Három nagynéném szállt

holdvilágon,

szőkeségük többé

nem kiáltom.

KIFOSZTOTT ERDŐ

December vasboronája

irgalomtalan

tépi-zúzza-boronálja

selyemrongy hajam,

koponyám mezején paták

trappja bizsereg,

fésűm tengerbe hajítom,

s szent barát leszek.

Tíz ujj kifosztott erdőmben,

csukom-szétnyitom,

varjat lincselő egekből

hull fehér szirom,

látva jeges koronámat

szódásló röhög,

orrom hegyén csicsonkáznak

füstös ördögök.

CSILLAG

Versversversvers,

csillaghullás,

béred érte

csillaghullás,

gyermekséged

csillaghullás,

öregséged

csillaghullás,

volt-életed

csillaghullás,

lesz-halálod

csillaghullás.

ÚTTALAN ÚT

Kocson kisefa, szög, kerék kihull,

Révfalun részeg a révész,

dödöllét nyeldes és dödög: „Ihul!

Kontár a kántor, a kárász kérész!”

Öttevény fölött öt tehén,

úsztukon keresztbe huppan Zámoly,

lepényük diszkosz Ladamér egén,

röptétől Lickóban fostos a zsámoly.

Napra kitárva Fütty Biri hasa,

barázdabillegető bámészol,

Petőfi II-tő, nem érsz haza,

ha málén málédon mélázol.

KATLAN

A mélyúton fehér üszőkék

szaguk mint tejes friss kalács

a kövér lóherétől nyáluk

a napban édes csordulás

terhes asszony hűsöl a dombon

hasa szép dinnye-gömbölyű

keserű szaggal fut az árok

a mennyben villogó ölyük

a licium kiégett zöldjét

beharmatozza egy kölök

tajték a felhőn sistergéssel

kordét húzó szamár zörög

tátog a vályú tikkadozva

szomjában apróra hasad

a por kék lánggal nyalja-falja

az örjöngő szilánkokat

kötélen húzzák a bikához

szarvas-tőgyes menyasszonyát

a templom tornya sírva kongat

kínálja unt harangszavát

sárgul a moha unalmában

fölugrana bogáncs bürök

sörényüket görcsösen rázzák

a kókkadozó csődörök

árok szélén a karcsú nyárfa

álmát feledve fölriad

a kútgém néz a száraz kútba

hánytorog és az égbe kap

törött ekén üvölt a rozsda

mint az élve eltemetett

dödög a koldus az ajtóban

izzad a menny kék gyöngyöket

tereget egy szép dézsatündér

ingektől roskad a kötél

ágaskodó lábán hasáig

keringel részegen a szél

a szénaboglya illatában

fujtatva szuszog a vidék

sármennyért sír az anyadisznó

a nap szikrázó bugyborék

béka gyantáz a zöld kövécsen

a kerék alól hol a sár

földbe nyomja a cselédházat

a kastély e balkáni vár

papsajtra dőlt a kígyóhagyma

kígyóhagymán a lódarázs

fehér az ég fehéren füstöl

az ösvény porlepett parázs

bibic-csibe zokog a sás közt

sírásában a szerelem

öreg cseléd keféli ökrét

emlék neki a szerelem

VÉDENEK A NYÁRFÁK

Loptam görögdinnyét

Károlymajor

határában – hol száz

nyárfa dalol

a pattogó szélben,

és az árok

szélén faltam föl mint

a cigányok.

Megettem egy dinnyét –

semmi törvény

előtt se tagadnám,

mert a fösvény

intéző nem adott

mikor kértem;

rá gondolt az öklöm,

s csorba késem.

Rozsdás volt a penge,

csepp az öklöm,

dinnyém hasba szúrtam:

vére dőljön!

A nyárfák fölöttem

hosszan zengtek,

biztattak: „Fölállni”

s velük zengjek.

Nyárfák az útszélen,

védő dárdák,

hajdani lopásom

látva látták,

emlékem: négylábú

vadkan csörtet,

letiprat egy messzi

dinnyeföldet.

Hol a valahai

kövér fösvény?

Földbe süppedt hasán

süt a zöld fény.

Hanyatt ettem, térdem

verte csalán,

érzem lángcsípését

húsz év után.

Lopott dinnyém íze,

hova lettél?

Harmatos hűsöddel

fölemeltél.

Elveszett mögöttem

Károlymajor,

de emlékezik rám

a nyárfasor.

FEHÉR VIRÁG

Fehér virág a zápor zuhogva ejti szirmát

holló a szél az ékkő tócsában mossa tollát

szép zöld haját lebontja a kukorica elszáll

e sziromzuhogásból a tündöklő ökörnyál

Fehér virág kezedben szétporló liliomszál

szétporló tenyeredből szökkent e liliomszál

szétporló zuhatagból ahogy a szirom elszáll

eltüntél aki köztünk angyali zene voltál

ATLANTISZ

Fekete lovak nyargaltak fölöttem –

hason feküdtem, két cigányhalat

szorongattam, könyékig a Dunában,

vagy a kiöntésben locskolva csak;

sárszag, fű szaga, csaláné, rohadt

nádé, a vizek teremtés előtti

örök szaga; a szél nyers pattogása

a lovak orrlyukában, az enyémben,