Lisa Scottoline

ÖRÖK

Eternal

Copyright © 2021 by Smart Blonde LLC

All rights reserved.

Originally published by G. P. PUTNAM’S SONS,

an imprint of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-074-8 (papír)

ISBN 978-963-614-075-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Tűrk Rita

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Mark Owen / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

Szeretettel az én csodálatos lányomnak, Francescának

Omnia vincit amor.

A szerelem mindent legyőz.

– VERGILIUS

SZEREPLŐK

A D’ORFEO CSALÁD TRASTEVERÉBŐL

Ludovico, apa

Serafina, anya

Elisabetta, a lányuk

Rico és Gnocchi, öntörvényű macskák

A SIMONE CSALÁD A GHETTÓBÓL

Massimo, apa

Gemma, anya

Rosa, a lányuk

Alessandro „Sandro”, a fiuk

Cornelia Rossi, dajka és házvezetőnő

David Jacobs, Rosa udvarlója

A TERRIZZI CSALÁD A TIBERIS-SZIGETRŐL

Giuseppe „Beppe”, apa

Maria, anya

Emedio, elsőszülött fiú és pap

Aldo, középső fiú

Marco, legfiatalabb fiú

TOVÁBBI SZEREPLŐK

Giuseppina „Nonna” Servano, matriarcha és a Casa Servano tulajdonosa

Paolo, a fia

Sofia, Paolo felesége

Commendatore Buonacorso, fasiszta tiszt

Comandante Spada, nyugdíjba vonuló fasiszta tiszt

Carmine Vecchio, fasiszta gonosztevő

Stefano Pretianni, fasiszta gonosztevő

Rolf Stratten, náci szárnysegéd

Tullio Levi-Civita matematikaprofesszor

Ugo Foà, a Római Zsidó Hitközség elnöke

Dante Almansi, az Olaszországi Zsidó Hitközségek Szövetségének elnöke

Eugenio Maria Zolli, Róma főrabbija

Herbert Kappler alezredes, a Schutzstaffel, vagyis az SS legmagasabb rangú tisztje Rómában

Ernst von Weizsäcker báró, Németország vatikáni nagykövete

PROLÓGUS

ELISABETTA

1957 májusa

Elisabetta tizenhárom évig őrizte a titkot, ám most eljött az ideje, hogy elmondja fiának, ki az apja. Várt, amíg a gyerek elég idős lesz, de most már nem akarta tovább halogatni a dolgot. A fia megérdemelte, hogy megtudja az igazságot, ő pedig mindig rosszul érezte magát amiatt, hogy rejtegeti előle. Az idő múlásával egyre nehezebb volt magában tartani a titkot – olyan volt, mint egy dugig tömött bevásárlószatyor, amelyet az ember elcipel az első háztömbig, majd a másodikig, ám a harmadiknál már muszáj letennie.

A mosogató mellett állt, a kávéját itta; a lakásban csend uralkodott, és nyugalom, mert a fia odakint focizott az utcán. Elisabetta felkészült a beszélgetésre, mert rájött, hogy újra át kell élnie élete, sőt hazája történelmének legborzasztóbb napjait, hiszen fiatalkora a ventennio idejére esett, Mussolini húszéves uralmára és egy háborúra, amely felforgatta Olaszországot, és amelynek során a jóból rossz lett, a rossz pedig gigászivá növekedett.

Elisabettának könnyek szöktek a szemébe, de nem engedte át magát a sírásnak. Remélte, hogy meg tudja értetni a fiával, hogy eddig miért nem mondta el neki. Az igazság sokkolni fogja, hiszen semmit sem sejt; külsőleg őrá hasonlít, mintha az apja génjei szinte csak a személyiségében mutatkoznának meg, nem a vonásaiban.

Tekintete az ablakra tévedt, a mosogató fölé. A Trasteverétől a Vatikánvárosig terjedő látványt nézte, amit már behunyt szemmel is fel tudott volna idézni; egy egyedül csak Rómára jellemző palimpszeszt volt, amely a nyugati civilizáció kezdete óta egyre csak gyarapodott: egymásra rakódott travertinrétegek, téglaboltozatok, csipkézett ormú középkori tornyok és a borostyán- meg okkersárga homlokzatú házak vörös cseréptetői. Templomkupolák tarkították az időtlen tájat, közöttük itt-ott pálmafák, ciprusok és pineák álltak. És mindezek fölött ott magasodott a Szent Péter-bazilika, amelynek ikonikus kupoláját bearanyozta az olasz verőfény.

Elisabetta felriadt a merengésből, és betette a mosogatóba a kávéscsészéjét. A fia bármelyik percben hazaérhetett. A konyhát megtöltötte a lasagne, a gyerek kedvenc ételének az illata. Azért készítette, mert a fia egy szövevényes történetet fog hallani, olyat, amelyet muszáj megismernie. Amelyet neki muszáj elmesélnie.

Hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó, a fia belép a lakásba, és ledobja a focilabdát. Elisabetta lélekben megerősítette magát.

– Ciao, amore!

– Lasagnét eszünk, mama?

– Igen! Gyere ki a konyhába, jó?

ELSŐ RÉSZ

Legyen hát mindenkinek joga,

hogy a maga módján mesélje el a történetét.

– IGNAZIO SILONE: Fontamara (1930)

A sok változva száll, marad az Egy;

a földi árny fut, örök fény az Ég;

az élet, mint színes ablaküveg,

töri az Öröklét tündökletét,

míg a Halál szilánkra zúzza. – Légy

halott, hogy amire áhítozol,

elérd! Kövesd a többit! – Róma kék

ege, virág, rom, zene, szó, szobor

kevés zengeni őt, ki már bennük honol.[1]

– PERCY BYSSHE SHELLEY: Adonais (1821)

[1] Somlyó György fordítása.

ELSŐ FEJEZET

ELISABETTA

1937 májusa

Elisabetta döntött. Marco Terrizzi lesz az első, aki megcsókolja. Elnézte, ahogy a fiú biciklitrükköket mutat be a folyóparton, egy kerékre emelkedik, miközben a fejét hátravetve kacag, fogai hófehéren villannak napbarnított arcában. Sűrű, sötét haja pomádétól csillogott a napfényben, és egyenruhája bő rövidnadrágjából kivillantak izmos lábai. Élvezettel és ügyesen kerékpározott, férfias eleganciával. Marco Terrizziben volt sprezzatura, valami ritka, könnyed báj, amely ellenállhatatlanná tette.

Elisabetta nem tudta levenni róla a szemét, ahogy a többiek sem. Együtt nőttek fel, de valamikor az idők folyamán fiúból férfivá, Marcóból Marcóvá lett. Ahhoz kétség sem férhetett, hogy elképesztően jóképű. Nagy, dióbarna szeme volt, határozott orra, szögletes állkapcsa és izmos nyaka, markáns ádámcsutkával. Ő volt a legnépszerűbb fiú az osztályukban, és minden porcikájában elevenebbnek tűnt, mint bárki más. Még most, a napfényben fürödve is olyan volt, mintha maga a természet aranyozta volna be.

Elisabetta eltűnődött, vajon milyen érzés lenne megcsókolni. Izgalmasnak, sőt finomnak képzelte, mintha egy érett paradicsomba harapna, és hagyná, hogy a leve végigfolyjon az állán. Noha már tizenöt éves volt, még soha nem csókolózott, és esténként a párnájával gyakorolt. Cirmos macskája, Rico, aki az ágyában aludt, már hozzászokott ehhez, ahogy a macskák elviselik a fiatal lányok csacskaságait.

Elisabettának fogalma sem volt, hogyan érhetné el, hogy Marco ne csak barátként tekintsen rá. Általában elérte, amit a fejébe vett, jó jegyeket szerzett, de ez most más volt. Túlságosan egyenes jellem volt ahhoz, hogy flörtöljön. Hiányzott belőle a női ravaszság. Gyerekkorában maschiaccio volt, kisfiús, így is barátkozott össze Marcóval. Megpróbált nőiesebbé válni, de melltartót például még mindig nem hordott. Az anyja kijelentette, hogy nincs rá szüksége, a többi lány azonban kigúnyolta emiatt, és a háta mögött kibeszélték.

– Elisabetta, segíts, belefulladok! – Marco a folyó felé száguldott a biciklijével.

A lány rá akart kiáltani, de aztán mégsem tette. Egy női tanácsadó rovatban olvasta, hogy ha az ember megtagadja a férfiaktól a figyelmet, amelyre vágynak, azzal szenvedélyes vágyat gyújt bennük, ezért a füle botját sem mozdította, míg a többi lány rögtön reagált.

– Marco, ne! – kiáltotta Livia.

– Marco, légy óvatos! – hápogott Angela.

A fiúk kivártak, nem történik-e valami szerencsétlenség Marcóval, de ő elrántotta a kormányt, és elfordult a folyótól. Nevetve tértek vissza a füvön heverő tankönyveikhez. A házi feladatukat készítették, miután végeztek a Balilla-gyűlésen, a párt ifjúsági csoportjának összejövetelén, ahová kötelező volt belépni. Mindannyian egyenruhát viseltek, a fiúk fekete inget és szürke rövidnadrágot, a lányok fehér muszlinblúzt és fekete szoknyát.

Ez a Ponte Palatinótól északra eső, csendes folyóparti terület volt az osztálytársai törzshelye, ahová tanítás után kijártak, bár Elisabetta általában Marcóval vagy Sandróval üldögélt, távol a többi lánytól. Valahogy elszalasztotta a lehetőséget, hogy összebarátkozzon velük, most pedig már késő volt, mert visszautasították a közeledését. Talán úgy ítélték meg, hogy jobban kedveli a fiúk társaságát, ami nem volt igaz, és nagyon is szerette volna, ha lenne egy barátnője. Bármi is volt az oka, Angela és a többi lány távolságot tartott tőle, ő pedig próbálta nem zavartatni magát emiatt.

– Nézd, Betta! – Marco ismét a gyerekkori becenevén szólította.

– Használd a rendes nevemet! – szólt rá Elisabetta az újságja mögül. Ő ugyanis jobban szerette a teljes nevét, mivel azt remélte, hogy egyszer újságíró lesz. Éjszakánként gyakorolta az aláírását. Írta: Elisabetta D’Orfeo.

– Elisabetta! – Marco odakanyarodott hozzá, és lefékezett a fűben. – Ugorj fel a kormányomra! Elviszlek egy körre.

– Olvasok. – Elisabetta az újság mögé rejtette mosolyát.

Angela felállt, és lesöpörte a füvet a szoknyájáról.

– Marco, én megyek, vigyél engem!

– Oké! – Marco kinyújtotta a kezét, Angela pedig felkapaszkodott a kormányra, és elkerekeztek.

Elisabetta leengedte az újságot, és eltűnődött, hogy talán mégis tévedett az a női rovat. Ha meg akarja szerezni Marcót, akkor valami más módszerrel kell elcsábítania. Úgy érezte, elég csinos, most, hogy az anyja szerint „utolérte magát”. Nagy, kerek szeme zöldesbarna volt, vállig érő haja sötétbarna, hullámos és dús. Az orra határozott, de a kiugró arccsontjához képest arányos, az ajkai pedig teltek. A gondot a bocca grande okozta, vagyis a nagy szája, amely hátránynak bizonyult, amikor a fiúkról, a latintanárról vagy arról a vén lotyóról volt szó, aki az újságot árulta.

Elisabetta a könyökére támaszkodva hátradőlt, és beszívta a Tevere szagát; a víz színe opálos jádekőre emlékeztetett, hullámain fehér tajtékkal. Szomjas fecskék súrolták a felszínét, kabócák reszelős hangja szólt, és szitakötők dongása. A folyópartot rózsaszín virágú leanderbokrok, pineák és pálmafák szegélyezték, és ezt a természetes oázist szürke kőfalak védték a város nyüzsgésétől.

Elisabetta tekintete a folyó közepén álló Ponte Rottóra vándorolt, amely bizarr látványt nyújtott. Évszázadokkal korábban ez a kőhíd a folyó két partját kötötte össze, ám a könyörtelen idő csupán egyetlen, sehová sem vezető ívet hagyott meg belőle. A rómaiak törött hídnak nevezték, ám a lány inkább túlélőnek tartotta, hiszen még mindig állt, dacolva az elemekkel és magával a Teverével, amely feketészöld indákat növesztett az oldalára, mintha megpróbálná a víz alá húzni.

A Ponte Rottón túl ott volt a Tiberis-sziget, a folyóban az egyetlen, és éppen csak elég nagy ahhoz, hogy elférjen rajta a Basilica di San Bartolomeo all’Isola a fakó téglákból épült harangtornyával, a San Giovanni Calibita-templom és a kórház, az Ospedale Fatebenefratelli, a zöld zsalus ablaksoraival. A kórházzal szemben állt a GiroSport bár, amely Marcóék tulajdonában volt, és a család a fölötte lévő lakásban élt. Elisabetta csupán néhány háztömbnyire lakott tőle, a Trasteverében, a bohém negyedben, amelyet az apjával mindketten imádtak. Sajnos az édesanyja egy ideje már szinte semmit sem szeretett.

Elisabetta ekkor észrevette a közeledő Sandro Simonét. Sandro volt a másik legjobb barátja, és Marcóé is, hiszen ők hárman gyerekkoruk óta triót alkottak. Sandro jellegzetes, nyurga léptekkel járt, és világosbarna fürtjeit hátrafújta a szél a keskeny arcából. A maga módján jóképű volt, vonásai kifinomultabbak, mint Marcóé, testalkata pedig akár egy kihegyezett ceruza, vékony, de erős, mint a modern hidakat tartó acélkötelek.

– Ciao, Elisabetta! – üdvözölte Sandro mosolygva, és levette a fezét. Letörölte homlokáról az izzadságot, ledobta hátizsákját, és leült. Ragyogó azúrkék szemét, amelyet a hosszú szempillák, mint egy napellenző árnyékoltak, hunyorogva összehúzta az erős fényben. Orra hosszú volt, és horgas, szája finom metszésű. Sandro a folyó keleti oldalán élt, a Ghettónak nevezett zsidó negyedben. Így hát a gyerekkoruk Elisabettával és Marcóval a Trastevere, a Tiberis-sziget és a Ghetto háromszögében telt; bicikliztek, fociztak, és általában úgy viselkedtek, mintha Róma a saját külön bejáratú játszóterük lenne.

– Ciao, Sandro! – mosolygott rá a fiúra Elisabetta örömében, hogy látja.

– Megálltam, hogy hozzak egy kis harapnivalót. Vegyél egyet! – Sandro előszedett egy papírzacskót a hátizsákjából, és amikor kinyitotta, a paradicsomszósszal és mozzarellával készült rizskrokett, a supplì ínycsiklandó illata szállt fel belőle.

– Grazie! – Elisabetta kivett egy supplìt, és beleharapott. A panír könnyű volt, a paradicsomszósz pont a megfelelően sós, a mozzarella pedig elég forró ahhoz, hogy elolvadjon a nyelvén.

– Hol van Marco? Neki is hoztam.

– Elment Angelával.

– Kár. – Sandro egy krokettet majszolva a lány újságjára pillantott.

– Mit olvasol?

– Semmit. – Elisabetta régebben imádott újságot olvasni, de mostanra eltűntek a kedvenc rovatvezetői, azt gyanította, hogy kirúgták őket. Benito Mussolini és a fasiszták már tizenöt éve voltak hatalmon, és a cenzúra mindennapos dologgá vált. – Minden cikk egyforma, arról szól, hogy milyen nagyszerű a kormány, vagy olyan nevetséges plakátokat hoznak le, mint ez itt.

– Hadd nézzem! – Sandro megtörölte a kezét egy szalvétába.

– Tessék! – Elisabetta egy képet mutatott neki, amely egy olasz parasztasszonyt ábrázolt hagyományos ruhában, mindkét karján egy-egy csecsemővel. Felolvasta a fiúnak a képaláírást. – „Az ideális fasiszta nő gyereket szül, köt és varr, míg a férfiak dolgoznak, vagy háborúba mennek.” Ez nem hír, hanem propaganda, és különben is, nem minden nő egyforma.

– Persze hogy nem. Az újságoknak nincs mindig igazuk.

– Nincs. – Elisabetta a női tanácsadó rovatra gondolt. Marco és Angela még mindig nem tértek vissza.

– Ne is foglalkozz vele!

– De foglalkozom! – Elisabetta nem értett egyet a fasisztákkal, bár Sandrón és Marcón kívül senkivel sem beszélt erről. Azokat, akik szót emeltek a kormány ellen, letartóztathatták és confinóba, száműzetésbe küldhették, messze az otthonuktól. Rómában, még a Trasteverében is rengeteg volt a besúgó, és noha Elisabetta családja nem kötelezte el magát semmilyen politikai párt mellett, de művészként magától értetődően baloldaliak voltak.

– Nem szereted, ha megmondják, mit csinálj.

– Ki szereti? Te igen?

– Nem, de én nem veszem annyira a szívemre, mint te. – Sandro közelebb hajolt a lányhoz. – Nagyszerű hírem van. Felvettek gyakornoknak Levi-Civita professzorhoz a Sapienzára.

– Davvero?[2] – kérdezte Elisabetta döbbenten. – Téged, egy gimnazistát? Az egyetemre?

– Igen, magántanulónak. – Sandro sugárzott a büszkeségtől.

– Gratulálok! – Elisabetta együtt örült a barátjával. Sandro matematikai csodagyerek volt, akinek kivételes tehetsége már az általános iskolában megmutatkozott, így nem kellett volna meglepődnie azon, hogy bejut a Sapienzára, a római egyetem városi campusára. – Ez az a professzor, akiről mindig is beszéltél, ugye?

– Igen, és alig várom, hogy megismerkedjek vele. Korunk egyik legnagyobb matematikusa. Ő dolgozta ki a tenzorszámítást, amit Einstein a relativitáselméletében használt. Épp most jött haza Amerikából, ahol vele találkozott.

– Ez fantasztikus! És hogy sikerült ezt elérned?

– Professoressa Longhi ajánlott be, és már nagyon vártam a választ. Idefelé beugrottam a kórházba, hogy elmondjam anyámnak a hírt.

– Biztosan rettentő büszke rád. – Elisabetta csodálta Sandro édesanyját, aki a kevés női orvosok egyike volt, szülészorvos az Ospedale Fatebenefratelliben.

– Igen, az, de nagyon meglepődött, hogy nem mondtam neki, hogy jelentkeztem.

– Én is. Nekünk miért nem szóltál róla? – kérdezte Elisabetta magára és Marcóra célozva.

– Nem akartam, hogy megtudjátok, ha kudarcot vallok.

– Ó, Sandro! – Elisabettát hirtelen elöntötte a szeretet a fiú iránt. – Te sosem vallasz kudarcot, és Levi-Civita szerencsés, hogy te kerülsz hozzá. Egy nap híres matematikus leszel.

Sandro elvigyorodott.

– Te pedig híres újságíró.

– Haha! – Elisabetta eltűnődött, hogy vajon Marcóból mi lesz, de elhessentette a gondolatot.

– Hogy vagy képes napsütésben olvasni? – nézett Sandro hunyorogva az újságjára. – Nagyon erős a fény.

– Igen, tudom.

– Add csak ide! – Sandro kihúzta az újságot a lány kezéből, és felállt.

– Ne, add vissza! – Elisabetta is felemelkedett, és a lapért nyúlt, de Sandro elfordult, és valamit csinált az újsággal.

– Ezek csak a gyászjelentések.

– Én szeretem a gyászjelentéseket. – Elisabetta mindig elolvasta a gyászjelentéseket, mert mindegyik egy-egy csodálatos élettörténetről mesélt, eltekintve a szomorú végétől.

– Ecco![3]– Sandro egy újságpapír csákót mutatott fel, majd a lány fejébe nyomta. – Ez majd megvédi a szemed a naptól.

– Grazie. – Elisabetta elragadtatva mosolygott, Sandro pedig váratlanul megcsókolta. A lány azon kapta magát, hogy viszonozza a csókját; meleg paradicsomszósz ízét érezte az ajkán, amíg Sandro el nem húzódott, és szemében valami újfajta csillogással mosolygott rá, ami összezavarta. Épp most döntötte el, hogy Marco lesz az első, aki megcsókolja.

– Ezt miért csináltad? – Elisabetta körülnézett, vajon látták-e a többiek. Az osztálytársai a házi feladatuk fölé görnyedtek, és bár a távolban megpillantotta az Angelával a kormányon közeledő Marcót, ők még túl messze voltak.

Sandro elvigyorodott.

– Hát nem nyilvánvaló?

– De még soha nem csókoltál meg.

– Még soha nem csókoltam meg senkit.

Elisabetta ettől meghatódott.

– Akkor miért pont én? Miért most?

Sandro nevetett.

– Ki tesz fel ilyen kérdéseket? Csakis te!

– De én azt hittem, hogy mi csak barátok vagyunk.

– Valóban? Én… – kezdte Sandro, de Marco kiabálása félbeszakította.

– Ciao, Sandro!

– Ciao, Marco! – kiáltott vissza Sandro, és integetett a barátjának.

Elisabetta pislogott. Az a pillanat közte és Sandro között elillant, olyan gyorsan, hogy azon tűnődött, egyáltalán megtörtént-e.

[2] Valóban?

[3] Íme, tessék!

MÁSODIK FEJEZET

MARCO

1937 májusa

Marco a Lungotevere dei Pierleonin, a folyó keleti partján húzódó széles sugárúton tekert hazafelé. A nap már lebukott a fák mögé, és ragyogó sugarai rézszínű fénybe vonták a várost, amely a munkanap végeztével lármás életre kelt. Az autók dudáltak, a sofőrök káromkodtak, a levegőben pedig kipufogógáz köde ült. A járdák zsúfolásig megteltek emberekkel, üzletemberek igyekeztek, hogy elérjék a villamost.

Marco gyorsabban hajtott, miközben gondolatai Elisabetta körül jártak. Szerelmes volt belé, de a lány a pajtásaként kezelte, ahogy világéletükben mindig. Még az sem érdekelte, hogy ő elvitte Angelát a biciklijén. Marco tanácstalan volt, ami soha nem fordult elő vele a lányok kapcsán. Válogathatott volna, de ő Elisabettát akarta. A lány gyönyörű volt, ami már önmagában is elég ok, de Marco szerette őt, a szenvedélyét, az erejét, a temperamentumát. Elisabettának mindenről volt véleménye, és bár sokkal okosabb volt nála, úgy kezelte őt, mintha ugyanolyan eszes lenne. Marco a világon bármit megtett volna, hogy megnyerje a lányt. Rabul ejtette a szerelem.

Eszébe jutott, hogy aznap a folyónál Sandro szokatlanul közel állt Elisabettához, mintha valami komoly beszélgetésbe merültek volna, esetleg közös titkuk lenne. Marcót aggodalom kínozta, és egy pillanatra elfogta az irigység a Sandro és Elisabetta között lévő kötelék miatt, mert állandóan könyvekről meg ilyesmiről beszélgettek. Marco azonban tudta, hogy azok ketten csak barátok, és Sandrónak nincs semmi tapasztalata a lányokkal.

Marco rákanyarodott a Ponte Fabricióra, a kerekei a kopott márványkockákon bukdácsoltak. A gyaloghíd volt a legrégebbi átkelő Rómában, mindkét oldalán kő mellvéddel – és mivel a Tiberis-szigethez csatlakozott, lényegében ez volt az az utca, amelyben Marco lakott. A fiú kerékpárjával kitért a siető üzletemberek útjából, és ügyesen kikerült egy elé ugró macskát. A híd szelíd ívének tetejét elérve feltűnt neki, hogy az apja, Beppe, nem áll kint a család kávézója, a GiroSport bár előtt, mint általában. Ez azt jelentette, hogy Marco elkésett a vacsoráról.

Leszáguldott a hídról, elhúzott a bár előtt, és a Piazza San Bartolomeo all’Isoláról nyíló oldalbejárat felé vette az irányt. Ott leugrott a biciklijéről, becsúsztatta az állványra, és beviharzott a zsúfolt bárba. Felrobogott az emeletre, ledobta a hátizsákját, és belépett a konyhába, amely olyan kicsi volt, hogy egyetlen fazék forró víz is megtöltötte gőzzel. A falon bekeretezett fényképek lógtak az apjáról a Giro d’Italián, és egy naptár, amelyen Learco Guerra, a nagy olasz kerékpárversenyző volt látható. Egy kis polcon bekeretezett fotó állt XI. Pius pápáról, mellette egy szárított pálmából formált feszülettel és egy gipszből készült Szűz Mária-szoborral. Marco anyja Krisztust imádta, az apja a kerékpározást.

– Ciao, mindenki! – Marco megcsókolta a két bátyját, Emediót és Aldót, majd az apját, akik már az asztalnál ültek.

– Marco! – mosolygott rá Emedio; kiköpött apjuk volt, csak annak egy fiatalabb változata. Mindkettőjüknek göndör, sötétbarna haja volt, domború homloka, széles orra meg lapos szája, és a szénfekete, távol ülő szemeik felett vastag szemöldök díszelgett. Marco apja egészen mostanáig megőrizte a profi kerékpáros izmos testalkatát, bőre napcserzett volt, felső ajkán pedig egy heg fehérlett, egy farkastámadás emléke a hegyvidéki Abruzzo mezőgazdasági régiójából, ahol felnőtt. A történet szerint Marco apja, aki akkor még csak tízéves volt, a család birkáira vigyázott, amikor a farkas rájuk támadt, ám a fiú a földre teperte, majd elkergette a bestiát. Beppe Terrizzi ismerősei közül senki sem kételkedett a történet igaz voltában.

– Ehi, fratello![4] – Aldo csukott szájjal mosolygott, ugyanis zavarták a csálé elülső fogai. Ő a család Castelicchi-ágára ütött, nyugodtabb vérmérsékletű volt, közel ülő szemekkel és jellegzetes bevágással az állán. Aldo volt a legalacsonyabb a Terrizzi fiúk közül, de imádott kerékpározni, és most is izzadt fehér trikóban meg biciklisnadrágban ült az asztalnál. Ha az anyjuk szerette is volna, hogy a vacsorához átöltözzön, ezt soha nem mondta. Mindenki tudta, ki otthon a főnök, és nem ő volt az.

– Mama, ez istenien néz ki. Brava! – Marco megcsókolta az asszonyt, miközben az rákhúsos pomodoroszószt kanalazott egy tál spagettire. A vöröses mártásból ínycsiklandó fehér rákdarabok és élénk narancssárga fogazott ollók villantak ki, a paradicsom páratlan, halas illatától a fiú szájában összefutott a nyál.

– Ciao! – Az anyja rámosolygott, apró, világosbarna szeme melegséget sugárzott. A mosogatóból felszálló gőz begöndörítette a hosszú hajfonatából kiszabadult sötét tincseket. Mariának lapos orra volt, széles mosolya és őszinte, nyílt arca, mint általában a vidéki nőknek. Marco szülei contadinik voltak, parasztcsaládból származtak, és úgy nőttek fel, hogy egy házban éltek a kecskékkel meg a csirkékkel. Miután összeházasodtak, Rómába költöztek, ahol Beppe a kerékpárversenyzőként szerzett hírnevét a GiroSport bárban kamatoztatta. A kávézót kórházi dolgozók, helyiek és kerékpárrajongók, úgynevezett tifosik látogatták – utóbbiak neve onnan eredt, hogy ugyanolyan őrület fűtötte őket, mint a tífuszban szenvedő betegeket.

– Ülj le, fiam! – intett az apja az asztalfőről.

– Tessék, fiúk! – Maria letette a tál spagettit Marco apja elé, először neki szedett, aztán a többieknek. Elmondtak egy imát az étel felett, és mindenki gyorsan evett, kivéve Marcót, aki minden falatot kiélvezett, miközben az apja kikérdezte Aldót az edzésidőiről. Emedio távol maradt a tűzvonaltól, mivel a kerékpáros-karrier elől a papságba menekült. Marco nem hozhatott ilyen áldozatot, mert neki kötelességei voltak a női lakossággal szemben. És egy nap talán majd Elisabettával szemben is.

Édesanyja Emedióhoz fordult, aki a Szentszéki Hivatalban dolgozott.

– Van valami új hír?

– Hallottál a virágvasárnapi német enciklikáról?

– Nem, mi az?

– Mit brennender Sorge. Azt jelenti, hogy „Égető aggodalommal”. A pápa kiadott egy enciklikát, amit majdnem harmincezer német templomban osztottak szét, egyértelmű üzenetként a német katolikusoknak. – Emedio előrehajolt. – Pacelli bíboros segédkezett a megfogalmazásában, de ez bizalmas információ.

Az anyja végighúzta mutatóujját az ajkán, mintha egy cipzárat húzna be, és izgatottan csillogott a szeme. Számára a vatikáni pletyka volt a legpompásabb pletyka.

– Az enciklikát német plébánosok olvasták fel gyülekezetüknek, anélkül, hogy bárkit is előre értesítettek volna. Képzeld csak el: ennyi templom, és mégsem szivárgott ki senkitől a hír! Teljes titokban nyomtatták ki és terjesztették.

– Miért titokban? – ráncolta Maria a homlokát. – Ez a Szentatya szava.

– Azt a tanítását ismételte meg benne, hogy a német katolikusoknak Istent kell követniük, nem Hitlert. Emiatt Hitler ráküldte a Gestapót azokra, akik kinyomtatták és terjesztették az enciklikát.

– Ez rettenetes!

Az apja szúrós pillantást vetett Emedióra.

– Az asztalnál nem politizálunk. – Emedio elhallgatott, az anyjuk pedig összeszorította a száját. Beppe a legelső perctől kezdve fasiszta volt, ami azt jelenti, hogy 1919-ben csatlakozott, még az 1922-es római menetelés előtt, amikor a király Mussolinit nevezte ki miniszterelnöknek. A természeténél fogva hagyománytisztelő férfi úgy látta, hogy a párt kedvez a kisvállalkozóknak, valamint törvényt és rendet hoz Olaszországba. Megköszörülte a torkát. – Nos, ahogy mondtam, ez egy jelentős év lesz a Giro történetében, és én tudom, ki nyeri a rózsaszín trikót. Megjósolom, hogy Bartali megismétli a győzelmét.

Aldo bólintott.

– Egyetértek, bár én Binire fogadok. És Olmóra, aki olyan gyors volt a Milánó–San Remón.

– Tévedsz. – Az apja belekortyolt a borába. – A Milánó–San Remo gyerekjáték. És amúgy is Del Cancia nyert. El fogod veszíteni a pénzed, Aldo.

– Mindegy, ki nyer, nem szabadna a rózsaszín trikót viselnie. Gondolj bele! Rózsaszín? – kuncogott Aldo. Marco ezt már korábban is hallotta. Mussolini kijelentette, hogy a rózsaszín nőies szín, amivel a fasisztákat és a tifosikat egyaránt összezavarta.

– Nem a mez színe a lényeg – horkant fel az apja –, hanem a teljesítmény. Igaz, Marco?

– Igen, papa.

– Ma este az ablaknál álltam, Marco, és figyeltelek, amikor befordultál a hídra. Elkéstél a vacsoráról.

– Sajnálom, papa.

– Nem erre utaltam. – Beppe vaskos karjával az asztalra támaszkodott, és átható tekintettel nézett a fiára. – Nagyon jól tekertél. Tartottad az irányt. Még gyorsítottál is. Megleptél.

Marco hallgatott, görcsbe ugrott a gyomra.

– És a macskát is láttam. Kiszaladt eléd, de te nem veszítettél egy századmásodpercet sem. Itt az ideje, hogy komolyan elkezdj edzeni. Képzeld el, mire lennél képes az én programommal, fiam! Egy nap te viselhetnéd a maglia rosát.[5] Megnyerhetnéd a Girót, a legfontosabb versenyt egész Olaszországban. Elfoglalhatnád a helyed a kerékpársport történelmében.

– Én nem vagyok annyira jó, papa – tiltakozott Marco, mivel semmire sem vágyott kevésbé.

– Szerintem az lehetsz. A véredben van.

Aldo a homlokát ráncolta.

– És én, papa? Én keményen edzek.

Beppe felé fordult.

– Már mondtam neked, hogy nem építesz annyi izmot, amennyit kellene. Nem tudod növelni a sebességedet. Biztos nem dolgozol elég keményen.

– Igyekszem.

– Akkor csak így tovább. Bizonyítsd be, hogy tévedek! Kettő amúgy is jobb, mint egy. Együtt is edzhetnétek. – Az apja ismét Marco felé fordult. – Ma este kezded, fiam. Megértetted?

– Igen, papa – felelte Marco, nem lévén más választása.

[4] Szia, öcsi!

[5] Rózsaszín trikót.

HARMADIK FEJEZET

SANDRO

1937 májusa

Sandro egyedül ült az ebédlőasztalnál. A nyitott ablakon beáramlott az éjszakai hűs levegő, és a kristálycsillár szelíd fényt vetett a jegyzetfüzetére. A család most fejezte be a vacsorát, neki pedig dolgoznia kellett volna, de egyre csak Elisabetta járt a fejében. Nem értette, hogy foglalkozhat valaki más egyébbel, amikor szerelmes. Csodálkozott, hogy az embereknek ez nap mint nap sikerül. Soha életében nem érzett semmit ennyire mélyen és intenzíven. Az intellektusának köszönhetően sokat gondolkodott, de talán eddig túl keveset érzett.

Folyton arra gondolt, amikor megcsókolta a lányt a folyónál. A teste izgató közelségére, amely közelebb volt hozzá, mint bármikor korábban. Mindent szeretett benne, különösen azt, ahogyan őhozzá viszonyult. Attól fogva, hogy Sandro ragyogó szellemi képességei megmutatkoztak, jobban vagy rosszabbul, de mindenki másképp kezdett viselkedeni vele: a tanárok imádták, az osztálytársai azonban csodabogárnak tartották. Elisabettára egyik sem volt igaz. Ő már a kezdetektől fogva azt szerette benne, aki valójában volt, így a fiú mellette önmaga lehetett.

Sandro tekintete elkalandozott az ablakon túlra. Simonéék a Ghetto északi oldalán, az elegáns Piazza Mattein álló házak egyikében laktak, az elragadó Palazzo Costaguti szomszédságában. A lakásuk a harmadik emeleten volt, és a fiú az ablakon keresztül látta a szomszédokat. Giovanni Rotoli a házi feladatát írta az asztalnál, az alatta lévő emeleten pedig Nardunóék, egy idősebb házaspár, közösen olvastak egy újságot. A Ghetto általában csendes volt éjszaka, az egyetlen hang a Fontana delle Tartarughe, a teknősök szökőkútjának zubogása volt az ablak alatt.

Sandro szeretett a Ghettóban lakni, amely a nyugati civilizáció legrégebbi élő zsidó közössége volt: közel kétezer évvel ezelőtt alapították, amikor Jeruzsálem Titus császár kezére került, aki kifosztotta a templomot, és a zsidókat rabszolgaként Rómába hurcolta. A hódításnak a Forum Romanumon álló nagy Titus-diadalívvel állítottak emléket, amelyre a nem zsidók fenséges építményként tekintettek, ám sok zsidó szemében a leigázásuk szimbóluma volt. A Ghettót 1555-ben hozták létre, és IV. Pál pápa elrendelte, hogy falakat építsenek a városrész köré, éjszakára bezárt ajtókkal és a közösség által fizetett őrökkel. Akkoriban több ezer zsidó élt Rómában, akiket sárga jelvény viselésére köteleztek, és arra kényszerítettek, hogy itt éljenek, bezsúfolva mintegy százharminc házba, egy kevesebb mint háromhektárnyi, azaz hétholdnyi területen. Ezt a helyet tartották Róma legkevésbé vonzó negyedének, mert egy mélyen fekvő területen helyezkedett el, amit minden télen elöntött a Tevere, maláriát és más betegségeket hozva magával. Az utcák szűkek és sötétek voltak, kevés fényt engedtek be, és megakadályozták a levegő áramlását. A Ghetto bejáratainál templomokat építettek, hogy a zsidók kénytelenek legyenek hallgatni a prédikációkat, így próbálva áttérésre kényszeríteni őket.

A Ghetto falait 1888-ban bontották le, miután Róma 1870-ben beolvadt az új olasz államba, és a zsidók immár szabadon járhattak-kelhettek. A kerületet megtisztították, a Tevere partjára pedig gátat építettek az áradások megakadályozására. A közösség 1904-ben szentelte fel a bámulatos zsinagógáját, a Tempio Maggiorét, amelyet négyzetes kupolája különböztetett meg a több száz kerek kupolájú templomtól. Egyesek szerint a zsinagógát úgy tervezték, hogy Róma legmagasabb épülete legyen, mivel a Szent Péter-bazilika hivatalosan Vatikánvárosban állt, és ez lett a közösség szellemi otthona. Sok római zsidó még mindig a Ghettóban élt, bár a tehetősek elköltöztek. Sandróék háza generációk óta az apja családjának tulajdonában volt, így Simonééknak eszükbe sem jutott, hogy elmenjenek innen, noha sokkal jobb anyagi helyzetben voltak, mint a szomszédaik.

Sandro gondolatait civakodás hangjai szakították félbe a konyhából – a nővére, Rosa és az anyja összekaptak valamin. Az apja, Massimo, a dolgozószobájában volt, és Sandro hallotta, ahogy becsukja az ajtót. Rosa, aki tolmácsként dolgozott a brit követségen, öt nyelven tudott vitatkozni. A lány hirtelen berontott a konyhából, sötét, fényes tincsekbe rendezett haját igazgatva. Igazi szépség volt, barna szeme élénk, az orra egyenes, ajka telt, különösen, ha rúzst viselt. Tíz évvel volt idősebb Sandrónál, és mindig nagyon elegánsan öltözött – aznap este kék kosztümöt viselt, keskeny övvel. Rosa zaklatott tekintete az asztalnál ülő Sandróra siklott.

– Az őrületbe kerget!

– Mi a baj?

– Londonba akarok menni. – Rosa leült az öccse mellé. – Szabadságot kaptam, és a saját pénzemet költöm, ő mégis azt mondja, hogy nem mehetek. Felnőtt vagyok, és képes saját döntéseket hozni.

– Ha felnőtt vagy, miért kérsz engedélyt?

Rosa elbizonytalanodott.

– Ha szó nélkül elmegyek, dühös lesz.

– Majd túlteszi magát rajta. Mindig megbocsátotok egymásnak.

– Talán igazad van.

– Biztosan igazam van.

Rosa a fiú jegyzetfüzetére pillantott.

– Min dolgozol? Megérteném?

– Nem. – Sandro azon tűnődött, vajon Rosa tudna-e tanácsot adni neki Elisabettával kapcsolatban. – Igazság szerint nemigen haladok a munkával. Szerelmes vagyok.

– Túl fiatal vagy ahhoz, hogy szerelmes légy.

– Te meg túl öreg vagy ahhoz, hogy engedélyt kérj.

Rosa elnevette magát.

– De nagyon komoly képet vágsz. Mintha nem örülnél neki.

– Mi lehet komolyabb a szerelemnél? – Sandro nem tette hozzá, hogy Elisabetta olyan lány, akit komolyan kell venni. Kételkedett, hogy a nővére megértené, tekintve, hogy messze földön híres cinikus volt.

– Oké, és kibe vagy szerelmes?

– Elisabettába. – Sandro szerette kimondani a lány nevét.

– Marcóval úgy haverkodtok vele, mintha ti lennétek a három testőr. Úgy kezeled, mintha ő is fiú lenne. – Rosa olyan tekintettel nézett rá, mintha kételkedne az öccse épelméjűségében. – Szerinted a nőknek ez tetszik, zsenikém?

Sandro Marcón kívül senkit sem tartott zseninek a nőkkel kapcsolatban.

– Szóval mit mondasz? Tudsz valami tanácsot adni?

– Persze hogy tudok! – Rosa közelebb húzódott Marcóhoz. – Kezdd azzal, hogy megdicséred a haját vagy a ruháját, és hogy milyen csinos! Ez megteremti az alapot, és ő is jobban fog vonzódni hozzád. Ne szórd rá egyszerre az összes bókodat! Oszd el néhány napra! Adj időt a szerelemnek, hogy működni kezdjen!

– Úgy mondod, mintha valami varázslat lenne.

– Bizonyos értelemben az is. És vigyél neki ajándékot! Mit szeret?

– Az újságokat.

– Én valami romantikus dologra gondoltam, mint a virág.

– A könyvek romantikusak. Szeret olvasni.

Rosa bosszús grimaszt vágott.

– Rendben, egy könyv. Majd miután ezeket megtetted, valld be neki, hogy szereted, és csókold meg!

Sandrónak fogalma sem volt arról, hogy előbb ajándékot kell vinnie, és csak aztán jöhet a csók. Ezek szerint itt is egymást követő lépések vannak, mint egy matematikai bizonyításban, ő pedig nem a megfelelő sorrendben tette meg őket. Ostobának érezte magát, amit nem szeretett.

– Mi van, ha csak barátként tekint rám?

– Légy optimista! Neked megváltoztak az érzéseid iránta. Talán az övéi is.

– Mi van, ha valaki mást szeret?

Rosa szeretetteljes mosollyal rázta meg a fejét.

– Az lehetetlen. Ki lenne jobb nálad?

– Marco.

– Jaj, ne! – Rosa mosolya elhalványult. – Marcónak is tetszik?

– Marco jobb nálam, ugye?

Rosa elnevette magát.

– Nem, csak vicceltem!

– Tényleg?

– Tényleg.

Sandro nem hitt neki, de nem kérdezte meg újra.

NEGYEDIK FEJEZET

MARCO

1937 májusa

Hűvös volt az éjszaka, és Marco jócskán lemaradva tekert Aldo mögött, aki éppen rákanyarodott a Lungotevere Aventinóra. A körúton nagy volt a forgalom, és Marco nem értette, miért hajt ennyire a bátyja. A hagyományos módszeren nőttek fel, felváltva haladtak egymás szélárnyékában, hogy energiát spóroljanak. Marco zihálva vette a levegőt, és égett a combja. Ha neki így fáj, akkor Aldo mindjárt belehal.

Belehúzott, és utolérte a bátyját.

– Aldo, lassíts! Lassíts!

– Nem! – Aldo úgy tekerte a pedált, mint egy őrült. Izzadság csorgott az arcán, és áztatta a mezét.

– Mi bajod? Állj már le!

– Hagyj békén! – Aldo gyorsított, mire Marco is. Száguldottak, egyik testvér a másik mellett, a vér versenyzett a vérrel. Marco elkapta Aldo karját, mire mindkét kerékpár vadul imbolyogni kezdett, de Marco volt az erősebb, és nem engedte el a bátyját, kényszerítve, hogy lelassítson. A forgalom elrobogott mellettük, miközben a két bicikli durván kifarolt, és megállt egymás mellett.

– Mi bajod? – kiabált Marco dühösen. Zihálva görnyedt össze, a száját betöltötte a kipufogógáz íze.

– Nem akarok veled biciklizni! – Aldo szeme dühösen villant a fényszórók fényében.

– Mert a papa azt mondta? Nem az én hibám! Én nem akarok versenyezni!

– Ezt mindenki tudja, csak ő nem!

– Akkor ne engem hibáztass!

Aldo nagyot sóhajtott.

– Figyelj, Marco, nem akartam ezt elmondani neked, de… én igazából nem edzek esténként. Csak úgy teszek, mintha. Ezért nem leszek semennyivel gyorsabb.

– Ezt hogy érted? – képedt el Marco.

– Valahová máshova járok, te pedig mindent elrontasz. Nem tekerhetek veled esténként.

– Miről beszélsz? Hová jársz?

Aldo habozott.

– Van egy nőm.

– Neked, Szégyenlős uraság? – Marco döbbent nevetésben tört ki. – Bravo, Aldo! Túl sokáig voltál magányos, testvér!

Aldo nem lett vidámabb.

– Férjnél van.

– Férjnél? – ismételte Marco aggodalmasan. Aldónak korábban már összetörték a szívét, mivel túlságosan zárkózott fickó volt ahhoz, hogy rámenős legyen, így az egyetlen szerelme viszonzatlan maradt. Ebből következően nagyon naiv tudott lenni, ha a másik nemről volt szó, márpedig rengeteg féltékeny férj akadt.

– Ne árulj el! Mama és papa belehalna.

– Rendben – bólintott Marco, ismerve az anyjukat. Nincs annyi novéna[6] a világon, amennyivel ezt levezekelhetné.

– Mióta találkozgatsz vele?

– Úgy hat hónapja. Véletlenül ismerkedtünk meg. Az utcán. A férje éjszakai műszakban dolgozik, ezért csak ilyenkor láthatom.

– Szereted?

– Rettenetesen. Fáj, hogy nem lehetek vele állandóan, de nem tudom nem szeretni.

Marco ugyanígy érzett Elisabetta iránt. Amióta az eszét tudta, a lány része volt az életének, és ha pontosan meg kellett volna határoznia a pillanatot, amikor beleszeretett, akkor az tizenegy éves korában történt. Elisabetta focizás közben megbotlott, és a karjaiba zuhant. Ahogy a lány hozzáért, a váratlan melegség elektromos áramként száguldott végig a testén.

Aldo felült a kerékpárjára.

– Na, megyek. Találkozzunk a hídnál fél tizenegykor! Együtt tekerünk haza, és akkor senki sem fog tudni róla. Viszlát!

– Viszlát! – Marco a büszkeséggel vegyes aggodalommal nézett Aldo után, amíg a bátyja fehér meze el nem tűnt a szeme elől.

[6] Kilencnapos ájtatosság.

ÖTÖDIK FEJEZET

ALDO

1937 májusa

Aldo otthagyta Marcót, és végigszáguldott a Via dei Cerchin. Meglepte, hogy sikerült megetetnie az öccsével a mesét. Rosszul hazudott, mert eddig soha nem volt rá szüksége. Mondjuk, sejtette, hogy Marco el fogja hinni a történetet, mert a romantikus szerelem mindig lelkesítette. Aldo azonban a maga ura volt, és bár nem volt szerencséje a nőkkel, hitt abban, hogy a szerelemnek sokféle formája van. Az istenszeretet, a hazaszeretet. Több volt benne, mint azt a családjában bárki is gondolta. Kijelölte a saját útját, és a tét egyre nagyobb lett, oly módon, ahogyan azt ő maga sem gondolta. Túl volt azon a ponton, ahonnan még visszakozhatott volna.

Előregörnyedve tekert dél felé, a város csendes külvárosának irányába. Errefelé már csökkent a forgalom, helyette egyre több fa és füves terület jelent meg. Az éjszaka egyre feketébb lett, mivel itt nemigen világítottak utcai lámpák, és csekély volt a környezeti fény. Aldo homlokán kihűlt a verejték. Mélyen beszívta a fű-, széna- és trágyaszagú levegőt. Elsuhant a Circus Maximus mellett, amely ebben az órában kihalt volt, majd tartva a sebességét, maga mögött hagyta Caracalla termáinak romjait, amelyek zömök árnyakként derengtek a sötétben.

Elérte a Via Appia Anticát, az ókori város legősibb útvonalát. Noha erre kisebb volt a forgalom, veszélyes volt itt kerékpározni. Aldónak ügyelnie kellett arra, hogy a bicikli kerekei ne szoruljanak be a macskakövek közé, emellett keskeny is volt az út, hiszen annak idején gyalogosok, lovak és szekerek számára készült. A fák ágai benyúltak az út fölé, és a fiú alig látott a sötétben. Idővel teljesen elfogytak a lámpák, és velük együtt a lakóházak meg az egyéb épületek is. Ha nem lett volna holdfény, Aldo nem látja, merre megy.

A meze csuromvíz volt az izzadságtól, a combja égett, a szíve hevesen zakatolt. Tartotta a tempót, noha itt erősebben fújt a szél, és meredekebb volt az emelkedő. Egy hatalmas legelőhöz ért egy pozzolana, kőfejtő közelében, és átszáguldott a legelőt átszelő földúton. Végre megpillantotta a növényzettel benőtt vízmosást, amelyet egy magányos fa jelölt. Ez volt a megbeszélt hely.

Odahajtott, leugrott a bicikliről, elővette az ülés alatti csomagból a zseblámpát, és bekapcsolta. Félretolta a kúszónövényeket, mire előbukkant a többi kerékpár, amelyek elrejtve hevertek a földön. Ő is otthagyta a biciklijét, és betakarta az aljnövényzettel, ami túlzott elővigyázatosság volt ezen a néptelen vidéken, de nem kockáztathatott. A zseblámpájával megvilágítva az utat, leszámolt harminc lépést dél felé, egy olyan helyig, amelynek még több inda szolgált álcájául. Félretolva őket, feltárult egy alagút bejárata, amely épp csak annyira volt széles, hogy beférjen. Aldo lekuporodott, és bemászott az alagútba, majd eltakarta maga mögött a bejáratot. A földbe vájt járat az ókeresztények ősi katakombáihoz csatlakozott, egy több százezer sírt rejtő föld alatti temetőhöz, egy valóságos nekropoliszhoz, a halottak városához. A bejáratok egy része ismert volt, más része viszont nem, ami tökéletes találkozóhellyé tette a katakombákat.

Aldo, előremászva az alagútban, egyre lejjebb és lejjebb ereszkedett. A kripta alját elérve egy szűk, döngölt padlójú folyosón találta magát. A levegő itt már hideg volt, a nyirkos mez hűvösen tapadt a bőrére. Aldo a szent hely iránti tiszteletből keresztet vetett. A fal mindkét oldalán a padlótól a mennyezetig loculusok, téglalap alakú, emeletes fülkék voltak a tufóba, ebbe a szürkésvörös vulkáni kőzetbe vájva. A korai keresztények földi maradványait őrizték, amelyeket lepedőkbe tekerve tettek be a loculusba, majd a sírt mészkőlappal zárták le. Aldo néhol egy-egy rövidebb, gyermekek számára készült sírt is látott.

Továbbsietett a dermesztően hideg labirintusban. Azzal, hogy idejött, a saját kezébe vette az életét. Tizenkilenc évesen már elég idős volt ahhoz, hogy a szívére hallgasson, még akkor is, ha az egy sötét alagútba vezette. Csatlakozott a rezsim ellen küzdő lelkes antifasiszták egyik sejtjéhez, és így az állam ellenségévé vált. Mindenhol hemzsegtek a besúgók, és közismert volt, hogy Mussolini titkosrendőrsége, az OVRA[7] büntetlenül letartóztathatja, megkínozhatja és megölheti az antifasisztákat.

Aldo próbált olyan fiú lenni, amilyennek az apja szerette volna, kerékpáros és fasiszta, de a párttal kapcsolatban már kezdettől fogva kétségei voltak. Még fiatalabb volt, amikor egyszer elkísérte az apját valahová, és egy susztert a szemük láttára vertek agyba-főbe az utcán, mert gúnyt űzött egy feketeingesből. Az apja azt mondta, hogy aki tette, a párt „vadállatias elemei” közé tartozik, a gaztettet látva azonban Aldóban felmerült a kérdés, hogy vajon a vadállatok a kivételt vagy a szabályt jelentik-e.

Észrevette, hogy az iskolában megváltoztak a tankönyvek, és tele vannak propagandával, Mussolini pedig csökkentette a rádiókészülékek árát, hogy mindenki hallgathassa a beszédeit. A párt a szélsőségesen hazafias büszkeséget magasztalta, a Rómára vonatkozó Romanitàt, Olaszország esetében pedig az Italianitàt, ám Aldót ez is zavarta. Nem hitt abban, hogy az egyik faj felsőbbrendű, mint a másik; ő azt vallotta, hogy minden ember Isten gyermeke, és egyformán kedves a Teremtő szívének. Aldo osztozott édesanyja mély hitében, ezért megdöbbentette, amikor látta, hogy a fasiszták úgy követik Mussolinit, mintha ő maga lenne Jézus Krisztus, vezérnek nevezik, a Tízparancsolatot pedig lecserélik a Decalogóra, a fasiszta tízparancsolatra. Aldo szívéből és lelkéből halandó ember nem tudta kitörölni Istent. Végignézte Mussolini felemelkedését, napról napra lehangoltabb lett, a szíve egyre nehezebb, és úgy érezte, lehajtott fejjel éli az életét, mígnem rájött, hogy fel kell egyenesednie, és harcolnia kell szeretett hazájáért.

Folytatta az útját, és közelebb érve meghallotta a többiek hangját, ahogy visszhangot vert az alagút falai között. A beszélgetésben többféle dialektus keveredett, mivel a társai a legkülönbözőbb helyekről érkeztek Rómából és annak külvárosaiból. Úgy hat hónapja gyűltek össze rendszeresen, de váltogatták a találkozóhelyeiket arra az esetre, ha megfigyelés alatt állnának. Aldo megszaporázta a lépteit, és céltudatosan haladt a folyosó végén derengő fény felé.

[7] Organizzazione di Vigilanza e Repressione dell’Antifascismo.

HATODIK FEJEZET

ELISABETTA

1937 júniusa

A hajnali napsugarak épp csak bekukucskáltak a spaletták résein, Elisabetta azonban már ébren volt, és a cirmosát, Ricót babusgatta. A macskának tökéletesen arányos pofája volt, nem túl hosszú orra, Tevere-zöld szeme, a szájából pedig időnként elő-elővillant a foga, mintegy a vadsága bizonyítékaként. Rico kiváló egerész volt, és időnként Elisabettát is megharapta, noha nem rosszindulatból. Egyébként hajlandó volt elfogadni a szeretetet, amellyel a lány elhalmozta, hiszen önmagát tartotta a legfontosabbnak a gazdája életében, sőt talán egész Olaszországban.

Elisabetta felkelt, kibújt a hálóingéből, és egy pillanatra megállt, hogy felbecsülje, mennyit nőttek a mellei; tenyerébe fogta, úgy latolgatta a súlyukat. Kellemesen puhának érezte őket, és nehezebbnek, ami megelégedéssel töltötte el. Emlékezett arra, amikor növekedni kezdtek, úgy érezte, mintha olajbogyók lennének a bőre alatt, de aztán sárgabarackká, majd citrommá, végül mandarinná nőttek. Mostanra kétségkívül elég nagyok voltak ahhoz, hogy indokolják a melltartóviselést.

Felöltözött az egyenruhájába, majd kinyitotta a spalettákat, és beszívta a falra felkapaszkodó csillagjázmin illatát. Az ablaka a ház mögé nézett, a cserepes növényekkel, virágokkal és fűszernövényekkel teleültetett kis kertekre. Elisabetta imádta a virágokat, és ő is akart egy kertet, ha majd felnő, ahol Rico kedvére rágcsálhatja a petrezselymet.

Az ég derült volt, és a nap a folyó keleti partján, a Ghetto fölött kúszott egyre magasabbra. Elisabetta tudta, hogy Sandro is hamarosan felébred, és azon tűnődött, vajon a csók után a fiú is gondol-e rá. Furcsamód azóta semmi sem változott közöttük. Marco is olyan volt, mint máskor, de inkább Angela iránt mutatott érdeklődést, mint őiránta. Elisabetta azon töprengett, vajon a fiúk megérik-e egyáltalán a fáradságot.

Kilépett a szobájából, és besietett a konyhába, sarkában Ricóval, akinek farka felkiáltójelként meredt az égre, mivel minden macskának vannak írásjelek a repertoárjában. Rico az asztalhoz szaladt, míg a lány a hűtőszekrényhez lépett, amelyhez azután jutottak hozzá, hogy az öreg odafent meghalt. Talált egy doboz szardíniát, szedett belőle egy tányérra, és villával péppé törte az olajos, szürke halhúst és a puha csontokat.

Feltett egy kávét, fetta biscottatákat, azaz kétszersülteket vett elő, és tányérokra rakta. Nekiállt enni, miközben Rico a lábánál dorombolt és rágott, olyan zajt keltve, mint amikor az ember mosódeszkán ruhát csutakol. Kijött a kávé, mire Elisabetta megfordult, elzárta a tüzet, és töltött az anyjának meg az apjának.

– Mama, kávé! – kiáltotta, mire az anyja egyszer csak beviharzott a konyhába. Épp indulóban volt, hamarosan kezdődött az órája; éneket tanított. Serafinának szív alakú arca volt, feltűnő, világoskék szeme, szokatlanul finom orra, magas arccsontja és kis szája. Karamellbarna fürtjeit laza kontyba fésülte, áttetsző, testre simuló ruhája pedig megmutatta alakja gyönyörű íveit. Az asszonynak sikerült megőriznie az egykori festőmodell lenyűgöző szépségét – Elisabetta apjával is így ismerkedett meg, modellt ült a férfi festőosztályának. Még mindig úgy viselkedett, mint aki pontosan tudja, milyen hatással van a férfiakra, bár mostanában aggódott a ráncok miatt, és órákat töltött azzal, hogy hidegvizes ruhát tartott a szája sarkához, remélve, hogy így megelőzheti a szarkalábakat. Az otthoni életükkel kapcsolatos elégedetlensége pedig olyannyira kézzelfogható volt, hogy szinte családtaggá vált.

– Jó reggelt! – Elisabetta átnyújtotta az anyjának a kávéját.

Serafina belekortyolt, és összerázkódott.

– Hű de forró!

– Mama, szerintem már tényleg kellene nekem egy melltartó. Nem lehetne…

– Nem, mondtam már, hogy semmi szükséged rá! Ne nyúzz ezzel állandóan! Nekem ennyi idős koromban kétszer ekkora volt a mellem.

Elisabettának lángra gyúlt az arca. Az anyja grapefruit nagyságú mellekkel büszkélkedhetett, de nem ez volt a lényeg.

– Az enyémek akkor is elég nagyok.

– Azt mondtam, hogy nem. Túl fiatal vagy még. A melltartó nőknek való, nem lányoknak.

– Én vagyok az egyetlen lány az osztályban, akinek nincs.

– Az lehetetlen – jegyezte meg az anyja gúnyosan, és letette a kávéját.

– De igen. Átlátok a blúzukon, és ők is az enyémen. Csúfolnak miatta.

– Ne törődj velük! A nők féltékeny teremtmények. – Az anyja felkapott egy fetta biscottatát, és odament a székhez a táskájáért, de Elisabetta a sarkában volt.

– Mama, kérlek, elég idős vagyok már! Még csak nem is kell, hogy vegyél nekem. Fogadok, hogy magam is tudok varrni egyet, ha megengeded, hogy megtartsam a fizetésemet. A kézimunka-tanárnő azt mondja, hogy a pamut…

– Basta![8] Késésben vagyok. – Serafina kinyitotta az ajtót, kilépett, és becsukta maga mögött.

Elisabetta lerázta magáról csalódottságát, fogta az apja kávéját és a fetta biscottatát, és bement a nappaliba, ahol a férfi a kanapén aludt. Az arca hosszú volt, vékony és borostás, borzas haja sötétbarna. Üres borosüveg pihent az eldeformálódott ujjai között, amelyek rosszul gyógyultak egy biciklis baleset után, ami még Elisabetta csecsemőkorában történt. A sérülés véget vetett festőkarrierjének, és elindította az iszákosság útján. Az ő Trasteverét ábrázoló, vibráló akvarelljei borították a lakásuk falát, megörökítve a környék varázsát és titokzatosságát a sötétbe vesző, apró sikátorokkal. Elisabetta számára szinte elképzelhetetlen volt, hogy ezeket a képeket az apja festette, tekintve jelenlegi állapotát, de megmutatták neki a férfi lelkében ragyogó színeket.

– Jó reggelt, papa, ébresztő! – Elisabetta letette a reggelit egy kisasztalra.

– Szétmegy a fejem. – Az apja kinyitotta véreres, barna szemét, és elmosolyodott. – Milyen csinos vagy! Nagyon szeretlek, drágám.

– Én is szeretlek. – Elisabetta ezt komolyan gondolta, még akkor is, ha az anyja ubriaconénak, részegesnek nevezte az apját. A szülei régebben sokat veszekedtek, de már ez is abbamaradt, és Serafina teljesen elzárkózott a férjétől. Elisabetta megértette az anyja boldogtalanságát, de nem osztozott benne. Ludovico sokszor próbált már leszokni az ivásról, és gyűlölte magát, amiért nem sikerült neki. A lány nem tudta hibáztatni, amikor ilyen keményen ostorozta magát, és tudta, hogy az apja szereti őt. A bor megoldja az ember nyelvét, és kimondatja vele az igazságot, márpedig amikor vele beszélt, az apja szavai mindig gyengédségről tanúskodtak.

Ludovico megsimogatta az arcát.

– Drága kis Bettám, mondd, boldog vagy?

– Igen, papa. Tessék, igyál egy kis kávét! – Elisabetta segített az apjának a szájához emelni a csészét.

– Finom. – A férfi feljebb csúszott a kanapén. – Enyhíti a fejfájásomat. Mihez is kezdenék a lányom nélkül? A szíved bátor, mint egy oroszláné. Ne feledd, ez az, ami számít az életben!

– Persze – bólogatott mosolyogva Elisabetta, mert ezt már sokszor hallotta.

– Mondd csak, megjött már az újság? Most épp mire készül az a gazember? Felvonulások és menetelések? Puskák és kések? Azok az idióták úgy követik, mint a birkák! Pedig ő a farkas!

– Csss, papa! – Elisabetta attól tartott, hogy a járókelők meghallják, mivel a lakásuk a földszinten volt, az ablak pedig nyitva.

– Szép napunk van? Talán festeni fogok al fresco.[9] – Az apja ismét lehunyta a szemét. – Valami csodálatosat fogok festeni, egyszerűen tudom. Érzem a bizsergést az ujjaimban. Viszketnek az ecset után.

– Pihenj! – Elisabetta ezt is számtalanszor hallotta már. Néha elgondolkodott, hogy Ludovico vajon az ő kedvéért mondja-e ezt, vagy egyáltalán tudatában van-e annak, hogy évek óta nem festett. Megcsókolta a férfi arcát, fogta az üres borosüveget, és felállt.

– Indulnom kell az iskolába. Szia!

– Persze. Viszlát, drága kislányom, ragyogó napsugaram, nagyon szeretlek.

– Én is szeretlek, papa.

– Hoznál nekem egy üveggel, mielőtt elmész, édesem?

[8] Elég!

[9] A szabadban.

HETEDIK FEJEZET

MARCO

1937 júniusa

Marco a napfényben kavargó porszemeket figyelte, miközben az osztálytársai elővették a táskájukból a fogalmazásukat. Az osztályterem fülledt volt, és kicsi, és az olasz zászlón, egy nagy feszületen, valamint III. Viktor Emánuel király és a Duce portréján kívül nem volt benne más dekoráció. Egy táblán a párt hitvallása állt: credere, obbedire, combattere – hinni, engedelmeskedni, harcolni. Rajta kívül harminc diák volt az osztályban, köztük Elisabetta és Sandro, mindannyian egyenruhában.

Tanárnőjük, Professoressa Longhi, egy idősebb, vastag szemüveges, ősz haját kontyban viselő, vastag derekú nő volt, akinek sötét ruháján a trikolór kitűző díszelgett. Intett nekik, hogy énekeljék el a „Giovinezzá”-t, a párt himnuszát, mire az osztály kelletlenül állt fel – így, a tanév végén már belefáradtak a rutinba. A tanárnő nem feddte meg őket, és Marco gyanította, hogy csak azért lépett be a pártba, hogy megtarthassa az állását, mivel észrevette, hogy a tankönyveikbe pillantva időnként bosszús grimaszt vág. Az a vicc járta, hogy egyes tanárok a PNF-be, a Partito Nazionale Fascistába, vagyis a Nemzeti Fasiszta Pártba léptek be, míg mások a Per Necessità Famigliaréba, aminek jelentése „családi szükségszerűségből”, vagyis csak azért, hogy el tudják tartani a családjukat. Titokban Marco is így érzett: fasiszta volt az apja miatt, és mert ez volt az egyetlen út, amelyet ismert. Ám a szíve mélyén a szerelemben hitt, nem a politikában.

Marco csatlakozott az osztálytársai kórusához, és harsogva énekelt, hogy megnevettesse Elisabettát:

„Harcosaid bátorsága,

úttörőid erénye,

Alighieri látomása,

ma minden szívben ott ragyog.”

Marco megfordult, hogy lássa, Elisabetta nevet-e, de ehelyett a lány Sandrót nézte, akinek az ajtó közelében volt a helye. A lány különös arccal bámulta a barátjukat, olyannal, amilyet Marco még sosem látott nála, márpedig ő ismerte minden arckifejezését. Ha figyelt valamire, felvonta a jobb szemöldökét, amikor újságot olvasott, ráncolta a homlokát, és összehúzta az orrát, amikor nagyot nevetett. Még ábrándosan is tudott nézni, például a moziban. Furcsa módon most pont így nézett Sandróra is.

Marco zavarba jött, mert eszébe jutott az a délután, amikor látta Sandrót és Elisabettát a folyónál, ahogy olyan közel álltak egymáshoz. Mi van, ha történt köztük valami? Több lenne közöttük barátságnál? Egyikük sem szólt róla, igaz, ő sem beszélt egyiküknek sem az érzéseiről. Marco el sem tudta képzelni, hogy Sandróval versenyezzen Elisabettáért, mint ahogy az is kizárt volt, hogy bármelyik lány, akár Elisabetta is, közéjük álljon.

– Osztály, üljetek le! – szólt Professoressa Longhi, miután a dal véget ért. – Lássunk munkához! Vegyétek elő a fogalmazásotokat!

Marco leült, elővette a táskájából a dolgozatát, és eltakarta, hogy senki ne lássa a kézírását. A betűi nagyok voltak, és torzak, mintha egy alsós diák írta volna őket. A tanárai azt hitték, hogy hanyag vagy figyelmetlen, de az igazság ennél is rosszabb volt. Az írás és az olvasás hatalmas küzdelmet jelentett a számára, még ennyi idősen is. Az osztálytársai könnyedén olvastak, akár hangosan is, neki viszont, valahányszor ránézett egy oldalra, a szavak értelmetlen krikszkrakszok halmazának tűntek, és kénytelen volt a szövegkörnyezetből kitalálni a jelentésüket, vagy abból, amit a tanárok mondtak. Nem ismert fel egyetlen szót sem, kivéve azokat, amelyek ismétlődtek, mint a Mussolini, és Marco kezdett attól félni, hogy egyszerűen hülyének született, ami szégyennel töltötte el. Egyre romlottak a jegyei, és az előző tanévben az egyik tanára már behívta az anyját, hogy a fiúnak keményebben kell tanulnia. Az anyja nyaggatta, hogy igyekezzen, és Aquinói Szent Tamáshoz meg Cupertinói Szent Józsefhez imádkozott, Marco szerint azonban jobb lett volna, ha Szent Júdáshoz, a vesztett ügyek védőszentjéhez fordul.

– Rendben, osztály, kezdjünk neki! Ki szeretné felolvasni a dolgozatát?

Marco a magasba emelte a kezét – ez volt az egyik fortélya, amellyel leplezte a hiányosságát. Önként jelentkezett felolvasni, ahelyett, hogy megvárta volna, hogy felszólítsák, így ő irányíthatta, mikor szólal meg. Aztán úgy tett, mintha hangosan felolvasná az írását, ide-oda járatva a szemét a lapon, mint a többiek, miközben egyszerűen csak a megadott témáról beszélt. Marcónak kiváló volt a memóriája, mindenre emlékezett, amit a tanár mondott, tehát megtanulta az információkat, és mivel szerette a figyelmet, szórakoztató előadó volt. A társai közül senki sem jött rá a titkára. De mindennap aggódott, hogy egyszer az osztály királyából az osztály bohóca lesz.

Az előző napi házi feladat az volt, hogy írjanak egy esszét Mussolini nagysága az én nézőpontomból címmel, és Professoressa Longhi elmagyarázta, hogy egy személyes fogalmazványt vár tőlük, nem pedig olyan általános értekezést, amilyenekkel tele vannak az új tankönyvek, és amelyekben a Duce hatalmas tömegeket vezényel, lő, félmeztelenre vetkőzve arat, pilótaszemüvegben repülőt vezet, lóháton ülve akadályokat ugrik át, úszik, túrázik, sőt egy oroszlánkölyökkel játszik.

– Marco – szólt Professoressa Longhi –, gyere, olvasd fel a dolgozatodat! Sandro, Marco után te következel.

Marco felállt, és kiment a katedrához, ekkor azonban Professoressa Longhi félrebillentette a fejét, mintha meggondolta volna magát.

– Ez alkalommal változtassunk kicsit a dolgon, Marco! Cseréljünk! Te olvasod fel Sandro dolgozatát, ő pedig a tiédet!

– De… – Marcónak kiszáradt a szája, de már késő volt, mert Sandro odaállt mellé.

– Tessék, Marco! – nyújtotta át Sandro a dolgozatát. – Add ide a tiédet!

– Sietve írtam, azért ilyen rendetlen – magyarázkodott Marco.

– Tökéletes. Szenvedéllyel és lendülettel van megírva – mosolygott rá Sandro, és Marco rájött, hogy a barátja falaz neki.

Professoressa Longhi intett az íróasztala mögül.

– Marco, kérlek, kezdd el! Olvasd fel nekünk Sandro dolgozatát!

– Rendben. – Marco dermedten meredt Sandro fogalmazására. Felismert néhány szót, de nem tudta elolvasni az esszét, amely a legjobb barátja szép kézírásával volt írva. A szíve hevesen kalapált, és nagyot nyelt. Felpillantva látta, hogy Elisabetta kedves és várakozó mosollyal néz rá. Nem bírta volna elviselni a reakcióját, amikor megtudja, hogy még olvasni sem tud. A lány imádta az újságokat meg a könyveket, és ha kiderül a titka, soha nem fog beleszeretni. Megsajnálná, ő pedig megalázva érezné magát előtte.

– Marco? – szólalt meg Sandro hirtelen. – Ha nem bánod, előbb én olvasnám fel a tiédet.

– Persze – bólintott Marco lángoló arccal.

Sandro megköszörülte a torkát.

– „Mint mindenki tudja, engem a kerékpározás érdekel, és Mussolinit is így látom. Mint egy kerékpárost, akinek meg kell tartania az egyensúlyát, bármilyen terepviszonyok között is vezeti Olaszországot.”

Marco döbbenten hallgatta. Sandrónak sikerült kisilabizálnia az ő borzalmas kézírásának egy részét, a többit pedig saját kútfőből tette hozzá, olyan meglátásokat fogalmazva meg a kerékpározásról és Mussoliniről, amelyeket ő maga is kitalálhatott volna. Ezt csak egy barát tudta így megcsinálni, aki ennyire jól ismeri őt. Az osztály végig csendben hallgatta, majd megtapsolta.

Professoressa Longhi bólintott.

– Lenyűgöző fogalmazás volt, Marco! Most pedig elolvasnád Sandróét?

– Természetesen. – Marco rájött, hogy ő is tud így rögtönözni. – „Benito Mussolini kiváló az irodalom, de még inkább a matematika terén. A matematika megköveteli a logikai szabályok betartását, akárcsak maga a fasizmus…” – Marco folytatta, szemével ide-oda pásztázva a lapon, Sandro pedig bólogatott, mintha a barátja pontosan azt olvasná, amit ő leírt. Marco befejezte, széles mozdulattal meghajolt, és újra mindenki tapsolt.

– Bravi, fiúk! – dicsérte meg őket ragyogó arccal Professoressa Longhi. – Sandro, ez a legátgondoltabb elemzés, amit valaha hallottam!

A fiúk együtt ballagtak vissza a padjukhoz.

Elisabetta mindkettőjükre rámosolygott, Marco pedig megnyugodva ült le. Biztosan tévedett, és semmi sem történt a lány és Sandro között a múltkor a folyónál.

NYOLCADIK FEJEZET

SANDRO

1937 júniusa

Sandro sóhajtva ült le az anyja mellé. Odakint már leszállt az este, és a vacsoraasztalt a legszebb porcelán étkészlettel és kristálypoharakkal terítették meg. A nővérének új udvarlója volt, akivel Londonban ismerkedett meg, és azt tervezték, hogy ma elhozza őt vacsorára, de késtek, ahogy Sandro apja, Massimo is. Az anyja bosszús volt, mert úgy tartotta, hogy a késés csak a túlhordott babák esetében megengedhető.

Sandro édesanyja, Gemma, elegáns nő volt, aki ma este szürke vászonruhát viselt gyöngysorral és hozzá illő fülbevalóval. Őszülő haját elegáns kontyba csavarta, kékesszürke szeme volt, és hosszú orrán fémkeretes szemüveg ült. Az arca is hosszúkás volt, de kifinomult, a nyakának íve egy Modigliani-festményt idézett. Fáradtnak tűnt a kórházban töltött hosszú nap után. Sandro büszke volt arra, hogy az édesanyja orvos, habár a szomszédok megszólták a háta mögött, mert nem volt otthon, mint egy rendes anya.

Sült kagyló és sült krumpli illata szállt be a konyhából, ahol a házvezetőnőjük, Cornelia Rossi épp a vacsorát készítette.

– Mama, nem ehetünk? – kérdezte Sandro korgó gyomorral.

– Természetesen nem. Megvárjuk a többieket.

– Dottoressa, nem tudom tovább melegen tartani az első fogást. – Cornelia, a hatvanas éveiben járó, vidám természetű, testes özvegyasszony lépett be az étkezőbe egy tálcával. Annak idején ő volt Sandro dadája, aztán ott maradt házvezetőnőnek, és második anyjaként szerette a fiút. Sötét szemére súlyos szemhéj borult, az orra széles volt, a mosolya pedig mindent beragyogott.

– Értem, köszönöm. – Sandro anyja megrázta a fejét. – Majd várunk, míg kihűl.

Cornelia letette a tálat az asztalra.

– Buon appetito! Sandro, olive all’Ascolanát készítettem.

– Köszönöm! – mondta Sandro. Cornelia Ascoli Picenóból származott, és a régió jellegzetes étele, a bárányhússal, marhahússal, sajttal, zöldségekkel és fűszerekkel töltött, rántott olajbogyó volt a specialitása. – Kérlek, mama, elkezdhetem?

– Csak egyet.

Sandro bekapott egy rántott olajbogyót, amely ízbombaként robbant a nyelvén. A panír vékony volt, aranybarna és ropogós, a húsos töltelék pedig fűszeresen édes.

– Nagyon finom, Cornelia!

– Igen, grazie – mondta Sandro anyja, és ő is elvett egy olajbogyót.

– Szívesen – mosolygott Cornelia, és elhagyta a szobát.

Gemma Sandro felé fordult.

– Na, milyen volt ma az iskola?

– Jó, és kaptam egy új feladatot Enzótól, Levi-Civita tanársegédjétől.

– Remek. – Az anyja elgondolkodva evett. – Élvezed a munkát?

– Igen, de nehéz.

– Meg tudod csinálni – mosolygott rá az anyja. – Találkoztál már Levi-Civitával?

– Nem. Mindig az irodájában dolgozik.

– Talán be kellene mutatkoznod neki. Biztos vagyok benne, hogy szívesen megismerkedne egy ilyen ragyogó fiatalemberrel.

Sandro kuncogott.

– Levi-Civita egyszer talált egy számítási hibát Einstein Entwurf című dolgozatában. Tényleg azt hiszed, hogy örömére szolgálna, ha megismerkedhetne a helyi gimnázium egy diákjával?

Gemma elnevette magát.

– Te lehetnél a következő Levi-Civita. Gondoltál már erre?

– Talán. Az álmaimban. – Sandro nem viccelt, hiszen álmodott már ilyesmiről.

– Hinned kell magadban! Levi-Civita téged választott, nem?

– Egy csomó más diákot is kiválasztott a világ minden tájáról.

– Én akkor is büszke vagyok rád. – Az anyja megérintette Sandro karját. – Tudom, azt hiszed, hogy nyaggatlak, de tévedsz. Nem a személyes ambícióid miatt noszogatlak, hanem valami sokkal fontosabb dolog miatt. A szellemi képességeiddel Isten csodálatos ajándékot adott neked, és ezt okkal tette. Hogy mi ez az ok, arra neked kell rájönnöd, és követned az általa kijelölt utat.

Sandro meglepetten pislogott. Még soha nem hallotta így beszélni az anyját, pedig ismerte az összes szónoklatát. Hirtelenjében nem tudta, mit válaszoljon, de ekkor a beszélgetésüket megszakította az ajtónyitás hangja. Sandro apja tért haza. Massimo Simone idősebb volt, mint a legtöbb fiú apja Sandro osztályában, és ritkás, ezüstös szálakkal tarkított fekete haja mindig szélfúttának tűnt. Olyan alacsony volt, hogy annak idején az iskolában Minimónak csúfolták. Emiatt a tanulásban keresett menedéket, ami hozzásegítette, hogy adójogász legyen belőle. Sandro apja gyakran elmesélte ezt a történetet, hogy megmutassa, hogyan fordíthatja valaki a hátrányt az előnyére.

– Buona sera, sposa e giovanotto![10] – Az apja levette a kalapját, sötét szeme élénken csillogott a bifokális szemüvege mögött. – Elnézést a késésért, de elhúzódott a gyűlés a zsinagógában. Massimo odalépett, és megcsókolta a feleségét. – Találd ki, ki lett a vezető testület új jogtanácsosa!

– Ugye nem te? – kérdezte Gemma elnéző rosszallással.

– De bizony! Talán még lesz belőlem valami – kacsintott Sandro apja, és leült.

– De neked már így is rengeteg a dolgod, Massimo!

– Meglehet, de ez fontos, és szükség van rám.

– Ez csodálatos, papa! – Sandro örült az apja sikerének. A Római Zsidó Hitközséget egy tizenöt fős testület irányította, akiket tanácsosoknak hívtak. Ők feleltek az ügyek intézéséért, a számlák kifizetéséért és a népességi adatok felvételéért is. Massimo nem hivatalosan jogi tanácsokat adott nekik, ezért egyre több időt töltött a zsinagógában, így jó volt, hogy elismerték a munkáját, még akkor is, ha Sandro édesanyjának valószínűleg igaza volt az időbeosztásával kapcsolatban.

Ismét nyílt az ajtó, és végre Rosa lépett be egy magas, vörös hajú, kék szemű, szeplős, kedves mosolyú férfi kíséretében. Az illető sötét, angol szabású öltönyt viselt, Rosa pedig a fekete ruháját, amelyet ünnepi alkalmakra tartogatott.

– Mama, papa, elnézést a késésért! Ő itt David Jacobs. Most kezdett a követségen.

– Isten hozta nálunk, David! – Massimo felállt, és kezet fogott a fiatalemberrel.

– Signor Simone, köszönöm a meghívást. – David udvarias biccentéssel Sandro anyjához fordult. – Dottoressa Simone, önnek is köszönöm.

– Üdvözlöm, és kérem, foglaljon helyet! Szedhetek? Kezd kihűlni az étel. – Sandro anyja rosszalló pillantást vetett Rosára, a lány azonban észre sem vette, épp kihúzott egy széket Davidnek. Sandro kedvesnek találta a fiatalembert, bár az olasza nagyon iskolásnak hangzott, ami megbocsátható volt. Mindketten leültek, és Rosa rákacsintott Sandróra. A fiú örült, hogy a nővérét ilyen boldognak látja, ugyanakkor némi bűntudatot érzett. Azóta sem tudta összeszedni a bátorságát, hogy valamilyen ajándékot adjon Elisabettának, mivel odalett minden lendülete, amelyet akkor szerzett, amikor a folyónál megcsókolta.

Az apja imát mondott az étel fölött, és felhajtott egy pohár bort.

– Rosa, a mai egy különleges este. Nemcsak azért, mert vendégünk van, hanem mert beválasztottak a vezető testületbe. Igyunk Olaszország szerencséjére velem és Mussolinivel!

Rosa felnevetett.

– Bravo, papa!

– Ez aztán meglepő – bukott ki Davidből.

Sandro apja pislogott, Rosa pedig figyelmeztető pillantást vetett Davidre. Csend lett, és pár másodpercig zavartan kortyolgatták a borukat. Sandro anyja szedett mindenkinek, de David Sandro apjához fordult.

– Elnézést kérek, Signor Simone! A megjegyzésem nem úgy hangzott, ahogyan szántam. Csupán meglepett, hogy ön zsidó létére ilyen lelkes fasiszta.

– Köszönöm, de nincs szükség bocsánatkérésre. – Sandro apja kedvesen elmosolyodott. – Ami a zavarát illeti, sok zsidó család büszke fasiszta. Statisztikai szempontból a zsidók ugyanolyan arányban lépnek be a pártba, mint a nem zsidók.

David lebiggyesztette a száját.

– A meglepődésem oka Adolf Hitler nyílt antiszemitizmusa Németországban. Ez önt mint zsidót nem aggasztja?

– A nemzetiszocializmusnak semmi köze hozzánk. Mi olasz fasiszták vagyunk, és az olasz fasizmusban nyoma sincs antiszemitizmusnak. A Duce már rég hatalmon volt, mielőtt Hitler egyáltalán megjelent volna a színen. Hitler utánozza Mussolinit, nem pedig fordítva.

– Hitler mégiscsak Németország kancellárja.

Rosa fészkelődni kezdett a székén, és Sandro azon tűnődött, vajon arra készül-e, hogy az asztal alatt megrúgja Davidet, ahogyan kiskorában vele tette.

Az apja megköszörülte a torkát.

– Ez most mellékes. Németország az Németország, Olaszország meg Olaszország. Mi legyőztük a németeket a nagy háborúban. Én magam a huszonkilencedik piemonti gyalogezredben szolgáltam, és sok zsidó veterán tagja van a pártunknak. Erős vezetőt akartunk, és Mussolini alatt megélénkült a gazdaság. Egyszerűsítette a bonyolult adótörvényeket, és a praxisom nagyobb, mint valaha. Sok kisvállalkozót képviselek, és mindannyiuknak jobban megy. – Massimo felvette a villáját. – Az egyik prominens zsidó bankár, Ettore Ovazza arra ösztönzi a zsidókat, hogy legyenek fasiszták. Lehet, hogy elutazom Torinóba, hogy az újdonsült minőségemben meglátogassam.

Gemma közbeszólt:

– Tényleg, Massimo? Mikor?

David a homlokát ráncolta.

– Signor Simone, a kérdés nem az, hogy ön minek tekinti magát, hanem az, hogy mások miként tekintenek önre.

Rosa ismét megmozdult a székén, és Sandro ezúttal észrevette, hogy David összerándul. Az apja megcsóválta a fejét.

– Kijelenthetem, hogy olasz honfitársaink olasz zsidóként tekintenek ránk, ahogy azok is vagyunk. A Simone család a legrómaibb rómaiak közé tartozik, és a családunk ősei nemcsak hogy Krisztus előtt, de még a Templom lerombolása előtt érkeztek ide. – Massimo karjával az asztalra támaszkodott. – A zsidók teljesen asszimilálódtak itt, ezt mutatja a vegyes házasságok aránya, ami körülbelül ötven százalék. Az egyik korábbi miniszterelnök, Luigi Luzzatti zsidó volt, ahogy Róma korábbi polgármestere, Ernesto Nathan is. És még hosszan sorolhatnám a kiemelkedő zsidó polgárok és vezetők nevét.

Sandro már hallotta ezt a szónoklatot. Az apja úgy tartotta számon a sikeres zsidókat, mintha a hazai csapat eredményeit strigulázná.

– Egyetértek a férjemmel – szólt közbe az anyja.

– Köszönöm, drágám. – Az apja kis mosolyt villantott a feleségére. – Ritka diadal.

Mindenki nevetett, amitől oldódott a hangulat, Gemma pedig belekortyolt a borába.

– David, én soha életemben nem tapasztaltam ellenszenvet a kórházban, noha az az egyházhoz kötődik. A kollégáim is így vélekednek.

– Mussolini pedig nem antiszemita. A szeretője zsidó származású – tette hozzá Sandro apja.

– Massimo, kérlek! – Az anyja Sandróra pillantott, aki már tudta, mi az a szerető, de az apja folytatta.

– Vele és a nő lányával él. Ovazza mondta, hogy személyesen ismeri Mussolinit, ez nem semmi.

Az anyja bosszús grimaszt vágott.

– Akkor sem mész Torinóba. Nincs rá időd.

David bólintott.

– Akkor helyesbítek. Zsidóként sosem becsülöm alá az antiszemitizmust…

– David, térjünk át valami vidámabb témára! – szakította félbe Rosa. – Miért nem mesélsz a szüleimnek a családodról? Biztos vagyok benne, hogy örömmel hallanák!

[10] Jó estét, nejem és fiam!

KILENCEDIK FEJEZET

ELISABETTA

1937 júliusa

Tanítás után Elisabetta átöltözött a kék-fehér kockás ruhájába, amelyben pincérnőként dolgozott, miközben Rico dühösen összehúzott szemmel figyelte az ágyból. A lánynak nem volt ideje a macskával foglalkozni; be kellett fejeznie a házimunkát, és vacsorát kellett készítenie az apjának, aki lefeküdt aludni.

– Ne haragudj, Rico! – Elisabetta megvakargatta a macskát, de az nem bocsátott meg neki annyira, hogy doromboljon. A lány éppen akkor lépett ki a szobájából, amikor az anyja hazaért a barátnőjével, Giulia Martoranóval, akit Elisabetta imádott. Giulia olyan melegszívű és túláradóan jókedvű volt, mint amilyen hűvös és mogorva Serafina, és Elisabetta sosem értette, hogy a nő miért barátkozik még mindig az anyjával, aki rosszul bánt vele, és inkább eltűrte, mint élvezte a társaságát. Giuliának nagy barna szeme, dundi arca és túlméretezett mosolya volt, arcát fényes, fekete fürtök keretezték. Öltözéke olyan merész színösszeállítású volt, amilyet csak egy művésztanár viselhetett sikerrel: rózsaszín és vörös virágokkal díszített blúz, amihez terjedelmes smaragdzöld szoknya és egy hosszú, millefiori gyöngyökből fűzött nyaklánc párosult.

Elisabetta a konyhában találkozott velük.

– Ciao, mama, Giulia!

– Ciao! – Az anyja, aki fehér pikéruhát viselt, amely előnyösen kiemelte az alakját, nehéz sóhajjal tette le a táskáját. Elisabetta tudta, mindössze arra vár, hogy megkérdezzék tőle, mi a baj, és éppen erre készült, amikor Giulia hevesen magához ölelte.

– Hogy van az én kislányom? – A nő megcsókolta, Elisabetta pedig viszonozta a csókot.

– Jól vagyok, grazie.

Giulia sugárzott.

– Napról napra szebb vagy. És nagyon tetszett a fogalmazásod. Édesanyád ideadta, hogy elolvassam.

– Ez igazán kedves tőled. – Elisabettának jólesett a dicséret. Az előző héten írt egy esszét A macskák szükségességéről címmel, azzal a céllal, hogy elküldi egy újságnak, hátha sikerül gyakornoki állást kapnia. Az ötlet Sandrótól származott, ő pedig ki akarta próbálni, bár még soha nem írt semmit az iskolán kívül, kivéve olvasói leveleket, amelyeket az újságok nem közöltek. Fajsúlyosabb témáról szeretett volna írni, mint például a nők jogai, de észrevette, hogy a kisszámú női újságíró csakis a családi életről ír, háztartási tippeket vagy szépségápolási tanácsokat ad. Amúgy meg a macskák is fontosak voltak, legalábbis neki.

– Nem is tudtam, hogy ilyen jól írsz, kedvesem. Nagyon okos fogalmazás, és eredeti a stílusod.

– Ugye ezt nem azért mondod, mert ismersz?

– Szó sincs róla – veregette meg Giulia a lány karját.

– Szerinted elég jó ahhoz, hogy leközöljék?

– Abszolút. Talán még fizetnének is érte.

– Az nem számít. Büszke lennék…

– Nem számít? – szakította félbe az anyja, aki a széken ülve a lábát masszírozta. – Szükségünk van a pénzre. Gyakorlatiasnak kell lenned.

– Az vagyok, mama.

– Dehogy vagy. Csak az idődet vesztegeted az iskolában.

Elisabetta nem akart megint az iskoláról veszekedni. Szeretett tanulni, és le akart érettségizni.

– Soha nem lesz belőled újságíró, Elisabetta. Nem vesznek fel lányokat. Különben is, nem fizet annyit, mint a pincérkedés.

– De én nem akarok egész életemben pincérnő lenni, és a pénz nem minden.

– Ez a semmirekellő apád szövege.

Elisabetta elpirult, szégyellte, amikor az anyja becsmérelte az apját, különösen valaki más előtt. Serafina neheztelt a férjére, amiért az nem volt képes eltartani a családjukat, noha Elisabetta keményebben dolgozott, mint ő. A lakbért az ő pincérnői fizetéséből, nem pedig az anyja énekóráiból fizették. De Serafina operaénekesnőnek készült, és elkeserítette, hogy ez kútba esett.

Giulia elsiklott a kínos pillanat fölött, beletúrt a táskájába, és visszaadta Elisabettának a fogalmazványát.

– Tessék! Sok szerencsét! Csak ne az Il Teverének vagy az Il Popolónak ajánld fel! A fasisztákat nem érdekli egy nő álláspontja. Sem a macskák.

– Köszönöm. – Elisabetta odafordult az anyjához. – Neked mi a véleményed róla, mama?

– Nem olvastam. Mondtam, hogy sok a dolgom. Adtál enni apádnak?

– Igen, már ágyban van.

– Hát persze! – Az anyja ismét nagyot sóhajtott. – Nem kell még elindulnod az étterembe?

– Ó, dehogynem. – Elisabetta felvette a táskáját, és beletette a cikket. – Jobb, ha megyek. Viszlát!

Az anyja bólintott, miközben még mindig a lábát dörzsölgette.

– Viszlát, drágám! – Giulia arcon csókolta Elisabettát. – Remélem, hamarosan újra találkozunk.

– Én is. – Elisabetta kilépett a házból, és egyből jókedvre derült, mert a Trastevere utcáit járva lehetetlen volt komornak maradni. Szerette ezt a környéket a kis házakkal és a csinos pasztellszínű homlokzatokkal, ahol minden épületet egyedivé tett valami: egy kovácsoltvas erkély, amelyet befutott a borostyán, vagy egy homlokzatba ágyazott kis Szűz Mária-kegykép, vagy egy ünnepi, színes fényekkel díszített ablak. Itt sokkal szabadabbnak érezte magát, mint az „igazi” Rómában, és mivel az épületek alacsonyabbak voltak, több látszott az égboltból. Az alkonyi ég áttetsző kék volt, mögötte már ott derengtek a csillagok, várva, hogy felragyoghassanak.

Elisabetta elhaladt a Santa Maria-bazilika mellett; a templom kecses boltíveit kivilágították, megmutatva szép párkányát és aranyozott mozaikjait. A macskaköves piazzát magasabb épületek szegélyezték, és tele volt kézen fogva sétáló, üldögélő vagy a szökőkút lépcsőjén csókolózó párokkal. Ez volt a passeggiata[11] ideje, ilyenkor mindenki felvette a legszebb ruháját, és társasági életet élt. A lányok abban a reményben korzóztak, hogy észreveszik őket, a fiúk pedig mindent elkövettek, hogy eleget tegyenek ennek az elvárásnak.

Amikor a párnájával csókolózott, Elisabetta Marcóra és Sandróra gondolt, de miután Sandróval megtapasztalta az igazi csókot, még az ő élénk képzelete sem tudta a pamutszövet szárazságát egy fiú szájának figyelemre méltó melegévé és puhaságává változtatni. De Sandro nem próbálta újra megcsókolni, Marcót pedig Angela és a többi lány sajátította ki magának, akik mindannyian flörtöltek vele. Közben őt egyre többet csúfolták, amiért nincs melltartója, és Angela elkezdte Centesiminek, rézpénznek hívni, azt állítva, hogy a mellbimbói átlátszanak a pólóján. Elisabetta most már állandóan a mellkasához szorította a könyveit vagy az iskolatáskáját.

Balra fordult, és a szűk utcákon átvágva igyekezett a Casa Servano felé. Az éttermen kívülről nem akadt sok néznivaló, egy régi, átalakított ház volt repedezett, szürke vakolattal, ronda, barna faajtóval és mindössze egyetlen ablakkal. Sem tábla, sem étlap nem volt kifüggesztve, és csupán a helyiek jártak ide, akik tudták, hogy itt szolgálják fel Róma legjobb házi tésztáját. Mióta itt dolgozott, Elisabetta tudta, hogy miért.

Az étteremhez érve bement a vendégtérbe, amely üres volt, mivel még nem nyitottak ki. A ház földszintjén mindössze tíz asztal fért el, jobbra pedig egy bárpult székekkel. A mennyezet dombornyomásos bádogból készült, a fehérre vakolt falakat pedig a Servano család fotói díszítették, akik generációk óta tulajdonosai voltak a helynek. Az összes kép középpontjában Nonna Servano, a matriarca állt.

– Ciao, Elisabetta! – Paolo, Nonna fia mosolygott rá a bárpult mögül, ahol épp a borospoharakat törölgette. Alacsony, sovány férfi volt, és noha még csak a negyvenes éveiben járt, kopaszodott. Ugyanakkor kellemes modora volt, ami üzletvezetőként és csaposként is hasznára vált.

– Ciao, Paolo! Nos, milyen hangulatban van, jó vagy rossz?

– Jó. Szóval azt mondom, agnolotti.

– Szerintem tortellini. – Megszokott játékuk volt, hogy megpróbálták kitalálni, milyen tésztát készít Nonna aznap este. Ha jó hangulatban volt, pasta ripienát készített, vagyis töltött tésztát, mint a ravioli, tortellini és caramelle, ünnepi eledelt, ami olyan, akár egy friss tésztába csomagolt ajándék. Amikor rosszkedve volt, Nonna egyszerű tésztákat csinált, mint a spagetti, bigoli és tagliatelle. Azok a vendégek, akik elég szerencsések voltak, hogy asztalt kapjanak a Casa Servanóban, azt a tésztát ették, amit Nonna készített, mert ahogy az asszony gyakran mondogatta: „A gépet a pilóta vezeti.”

Elisabetta belökte a konyha lengőajtaját, ahol finom illatok fogadták. Paolo felesége, Sofia sűrű, húsos paradicsomszószt főzött egy üstben, friss bazsalikommal, babérlevéllel fűszerezve, hagymával és fokhagymával ízesítve. Paolo unokatestvére, Vito fokhagymát pirított, a másik unokatestvére, Nino tengeri sügért filézett, Giovanni, a másod-unokatestvére pedig a forró velőt ütögette ki egy csontból. Egy hatalmas fazék forrásban lévő vízből gőz gomolygott – a konyhában dolgozók közül senkinek sem volt szüksége inhalálásra.

Elisabetta üdvözölte őket, és bement a kamrába, ahol Nonna Servano egy magas támlájú széken ült az asztalnál, és tésztát készített. Olyan uralkodói jelenség volt, hogy személye trónteremmé változtatta a raktárhelyiséget. Apró, fürjtojás alakú feje volt, és finom szálú, fehér haja, amelyet kontyba fogott. Csőrszerű orrán acélkeretes szemüveg ült, sötét íriszeit kezdte elhomályosítani a hályog. Ráncok barázdálták az arcát, és vették körbe vékony ajkait, amelyek az összpontosítástól gumiszalagként feszültek meg, miközben dolgozott. Hagyományos fekete ruhát viselt, arany nyakláncot egy finoman megmunkált feszülettel, és korall fülbevalót, amely lehúzta a fülcimpáját. Nonna törékeny volt, de semmiképpen nem gyenge, és noha csupán százötven centiméterre nőtt, nem tűnt alacsonynak. Idősebbnek látszott a hatvanhét événél, ám a kor nem csökkentette képességeit. Épp ellenkezőleg, azt állította, hogy csak javított rajtuk, és ezt senki sem merte megcáfolni.

– Ciao, Nonna! Milyen tésztát készítesz? – Elisabetta megcsókolta az asszony arcát, amely olyan puha volt, mint a szitált liszt.

– Cappellettit. Ülj le, lányom! Idegesít, ha úgy állsz ott, mint egy lámpaoszlop.

Elisabetta leült. Nonna tehát jó hangulatban volt, de sem ő, sem Paolo nem tippelt helyesen. A faasztal tetején, egy vékony lisztrétegen tojássárgájától sárgálló tésztalapok feküdtek, az egyik már négyzetekre volt vágva. A kés a tészta mellett pihent egy belisztezett, fából készült sodrófával egyetemben, amely elég hosszú volt ahhoz, hogy ha kell, husángként szolgáljon. Minden négyzet közepén egy kupac pikáns ricotta fehérlett, arra várva, hogy Nonna megformázza őket. Az asszony ujjai még mindig fürgék voltak, dacára az ízületi gyulladásnak, amelyet talán éppen ez a munka okozott.

– Guarda! – mondta Nonna. Figyelj! Fogott egy tésztanégyzetet, és háromszöggé hajtogatta. – Ügyelj rá, hogy a szélei ne egyezzenek! Hagyj egy kicsit az alján, aztán nyomd össze őket, így zárd le! – Az ujjai hegyével óvatosan összenyomta a tésztát, épp csak a leghalványabb nyomokat hagyva rajta. – Látod?

– Igen. – Nonnát figyelve Elisabetta megtanulta, hogy sokféle tészta és szósz létezik. A pépes marinara szószt a rövidebb tésztatípusokhoz szolgálták fel, amelyek általában gyárilag készültek. A fatto a manót, a házi tésztát soha nem tálalták aglio e olio, vagyis olajjal és fokhagymával, mert a tészta túl sok olajat szívott volna magába. A könnyebb paradicsomszószok és a brodo, a húsleves a bordázott cavatellihez és a radiatorihoz passzolt a legjobban, és mivel ezek felfogták a szószt, kevés is elég volt belőle.

– Most pedig összehajtogatom. – Nonna jobb kezével megfogta a háromszög egyik sarkát a hosszú oldalánál, majd a bal kezével a másikat. A háromszöget a hüvelyk- és mutatóujja közé fogva maga felé fordította, a jobb mutatóujját a háromszög hátsó része köré csúsztatta, és felfelé tolta az alját. Egyetlen ügyes mozdulattal összecsípte a két sarkot, tökéletes kört formálva a töltött tésztából, a tetején egy apró háromszöggel, amely úgy nézett ki, mint egy kis sapka, egy cappelletto.

– Ahogy a szalvétákat hajtogatom, ugye, Nonna? – Elisabetta előtt megjelent Sandro, ahogy a Tevere partján az újságjából csákót készített neki.

– Szó sincs róla. Nem figyeltél. Nem hagyhatom abba a munkát, hogy mindent elmagyarázzak. Kemény lesz a tészta. – Nonna felvett egy újabb tésztanégyzetet. – Valami fontosat kell megbeszélnem veled. Tettem neked egy óriási szívességet. Ma estére meghívtam egy nagyon különleges vendéget.

– Kit?

– A jövőd.

– Hogy érted ezt? – Elisabetta már hozzászokott az ilyen rejtélyes kijelentésekhez, mintha Nonna lenne a strega, a Casa Servano boszorkánya.

– Moro Gualeschi – egy olyan név, amit biztosan ismersz.

– Persze hogy ismerem! – Elisabetta imádta Gualeschit, akinek mindennap olvasta a cikkeit. –Baloldali lapoknak ír. Te honnan ismered?

– Én mindenkit ismerek. Vagy inkább engem ismer mindenki. – Nonna tovább hajtogatta a tésztát. – Baloldali, jobboldali, centrista, mindegy. A politikusok jönnek és mennek. Tudod, mi az, ami megmarad?

– A szerelem?

– Nem, a tészta. Én azt mondom, sapore, sapere, ízlelni annyit tesz, mint megismerni. Engem nem lehet megismerni anélkül, hogy valaki meg ne kóstolná a tésztámat. A Trasteverét nem lehet megismerni anélkül, hogy valaki meg ne kóstolná a tésztánkat. Hasonlóképpen, Gualeschi a töltött tésztát kedveli, így tudom, hogy olyan ember, aki szereti a hasát, és élvezi az életet. Először arra gondoltam, hogy cappellacci dei brigantit készítek neki.

– Miért?

– A cappellacci dei briganti egy széles, felhajtható karimájú kalap, amilyet a brigantik, az útonállók viseltek az Egyesülés után. Végül azért nem csináltam, mert Gualeschi nem értette volna a viccet. A kommunistáknak nincs humorérzékük. – Nonna lisztezett ujjbegyeivel újabb tésztát hajtogatott, és sárga cappellettik egész serege sorakozott előtte a parancsára várva.

A következő pillanatban kinyílt az ajtó, és Paolo dugta be a fejét.

– Mama, megérkezett.

Elisabetta felugrott.

– Gualeschi odakint van? Találkozhatok vele?

– De még mennyire.

– Köszönöm! – sikkantotta a lány.

– Ne hozz rám szégyent! – Nonna elfordította a tekintetét. – Egyébként szükséged van egy melltartóra.

Elisabetta elvörösödött.

– Én próbálom…

– Ascolta![12] Mondtam Gualeschinek, hogy írtál egy cikket, és ő beleegyezett, hogy elolvassa.

– A cikkemet? Honnan tudtál a cikkemről?

– Állandóan erről beszélsz. Azt hiszed, süket vagyok? Küldd el neki!

– Itt van nálam, a táskámban.

– Akkor mutasd meg neki!

– Tényleg azt hiszed, hogy meg kellene mutatnom?

– Most mondtam. – Nonna leporolta a lisztet az ujjairól. – Meséltem neki, hogy remekül írsz.

– De nem is olvastad. Mi van, ha nem jó?

– Láttad, mik jelennek meg az újságban? – Nonna összecsípett egy újabb cappellettót. – Közöltem vele, hogy azonnal fel kell vennie téged. Az embereket mindig érdekli, hogy mit gondolnak a fiatalok. Szerintem tévesen, de hát ez van. – Leporolta a lisztet a bütykös ujjairól. – Na eredj, ismerkedj meg vele! De ne fecsegj, ahogy szoktál! Térj a lényegre! Túlságosan bőbeszédű vagy.

– Köszönöm, köszönöm! – Elisabetta elővette a cikkét, és elindult a konyhaajtó felé. – Várj, hogy néz ki?

– Mint egy rigatone.

Elisabetta elsietett, kilökte a konyhaajtót, és körülnézett a vendégtérben. Az asztalok többségét párok foglalták el, de az ajtó közelében egy sötét hajú, vastag szemüveget viselő, magányos férfi ült, aki alacsony volt, és széles. Tényleg egy rigatone.

Elisabetta egyenesen Gualeschi asztalához sietett. A szíve hevesebben vert, és rájött, hogy talán most teszi meg az első lépést afelé, hogy egy igazi újságnak írjon. Eszébe villant, hogy egyszer talán az újságíró kollégáival üldögélve fog visszatekinteni erre a napra, és úgy meséli majd el, mint egy vicces történetet. Ha Sandrónak lehet ragyogó jövője, akkor talán neki is.

Ami ebben a percben kezdődik.

Odaért Gualeschi asztalához.

– Signor Gualeschi, én Elisabetta D’Orfeo vagyok, és őszintén csodálom az írásait. Mindennap olvasom önt, és a tegnapi cikkét különösen érdekesnek találtam. – Eszébe jutott Nonna tanácsa, hogy ne fecsegjen túl sokat. – Elnézést, tudom, sokat beszélek. Csak annyi minden jár a fejemben.

– Azzal soha nem hibázhat, ha egy írónak az írásait dicséri – pislogott Gualeschi derűsen a szemüvege mögül.

– De önt biztosan állandóan dicsérik.

– Nem elégszer vagy nem elég konkrétan. Anyám szerint túl nagy a lakásom, de kitölti az egóm – kuncogott Gualeschi. – Mindenesetre köszönöm az elismerő szavakat. Úgy tudom, írt valamit, amit szeretne beadni. Küldje el a nevemre az újsághoz!

– Ami azt illeti, itt van nálam. – Elisabetta odanyújtotta a fogalmazását, Gualeschi pedig mosolyogva átvette.

– Remek. Vacsora közben elolvasom, és utána megbeszélhetjük, ha van egy szabad perce.

– Nagyon örülnék neki.

Hirtelen kivágódott az étterem ajtaja, és úgy nekicsapódott a falnak, hogy még a bekeretezett fényképek is megzördültek tőle. Elisabetta apja állt a küszöbön, olyan részegen, hogy a falnak kellett támaszkodnia, hogy el ne essen.

– Papa! – Elisabettának lángolt az arca. Gualeschi elhúzta a száját, és hátrahőkölt, ahogy a lány apja feléjük tántorgott.

– Na, nézd csak! Betta, drágám! Azért jöttem, hogy megkérdezzem, van-e néhány lírád számomra. Van?

Elisabetta majd elsüllyedt szégyenében Gualeschi előtt.

– Papa, ne, kérlek!

– Csak egy pohár vöröset szeretnék venni, vagy esetleg te is megkínálhatnál a ház kontójára. – Ludovico imbolyogva nézett körbe, a vendégek pedig odafordultak, hogy megbámulják. Aztán megbotlott, Elisabetta pedig éppen időben tárta ki a karját, hogy a férfi holt teherként belezuhanjon.