Translation entitled „Az óriás kenyere”

© 1991, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Giant's Bread © 1930 The Rosalind Hicks Charitable Trust. All rights reserved.

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Vallasek Márta

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyv fordítóját, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulását, készséggel állunk az érintett rendelkezésére.

Borítóillusztráció © Irina Davydenko / Getty Images

Hungarian translation © Vallasek Márta, 1991, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

PROLÓGUS

Az új Operaház megnyitója fontos társasági esemény volt Londonban. Megjelent a királyi pár, természetesen jelen volt a sajtó, és ott voltak a divatos társaság képviselői minden mennyiségben. Sőt még a különböző fajsúlyú muzsikusoknak is sikerült jegyet szerezniük – bár inkább csak az erkély legfelső soraiban jutott nekik hely, közvetlenül a mennyezet alatt.

A bemutatott mű – Az óriás – egy mind ez idáig teljesen ismeretlen zeneszerző, Boris Groen alkotása volt. Ha valaki arra szánta volna az első felvonás utáni szünetet, hogy odafigyeljen arra, amit a folyosókon beszéltek, a következő megjegyzéseket hallhatta volna:

– Édesem, hát ez isteni!

– Azt mondják, hogy ez a lehető legmodernebb alkotás! Minden disszonancia a helyén van benne… És aki meg akarja érteni, annak előbb el kell olvasnia Einstein műveit…

– Drágám, hát én mindenkinek azt fogom mondani, hogy egészen fantasztikus. De, köztünk maradjon, az embernek megfájdul tőle a feje!

– Miért nem képesek a londoni Operaházat egy tisztességes angol zeneszerző művével megnyitni? – háborgott egy ezredes. – Miért kell nekünk valami orosz szélhámost hallgatnunk?

– Igaza van, uram – bólogatott bánatosan a mellette álló férfi. – De ha egyszer nincsenek angol zeneszerzők! Szomorú, de ez a helyzet.

– Ugyan, micsoda szamárság! Ilyet ne is mondjon, uram! Inkább az a baj, hogy nem hagyják őket szóhoz jutni. Végtére is ki ez a fickó, ez a Levinne? Egy mocskos külföldi zsidó! Az bizony!

A férfi, aki a beszélgetőktől pár lépésnyi távolságban, félig egy függöny mögé bújva a falat támasztotta, halványan elmosolyodott. Ő volt Sebastian Levinne, az Operaház egyedüli tulajdonosa, akit leginkább „a világ legnagyobb mutatványosaként” ismertek.

Nagydarab ember volt, szinte túlságosan is nagydarab. Sárgás tónusú bőre és szenvtelen arca volt, kerek, fekete szemekkel nézett a világba, két hatalmas, elálló füle pedig külön gyönyörűségére szolgált minden karikaturistának. Csak úgy csapkodtak körülötte a beszéd hullámai:

– Dekadens… morbid… neurotikus… gyerekes… – így a kritikusok.

– Ellenállhatatlan… isteni… édesem, hát ez gyönyörű… – így az asszonyok.

– Ez az egész egy nagyobb szabású revü.

– Igen, azt hiszem, a második rész tele lesz hatásvadász jelenetekkel. Olyanokkal, tudják, amelyeket modern gépezettel hoznak létre. Ez az első rész, „A kő”, ez csak amolyan bevezetőféle lehet. Azt mondják, Levinne egészen odavan érte. Ilyen darab még nem volt soha.

– Meglehetősen hátborzongató zene, az biztos.

– Azt hiszem, amolyan bolsi elgondoláson alapszik. Hatalmas zenekar, nagy zaj…

Ezek a fiatalemberek intelligensebbek voltak, mint az asszonyok, és nem volt bennük annyi előítélet, mint a kritikusokban.

– Nem lesz sikeres. Csenevész egy mű.

– Iiigen… bár… olyan kubistaféle.

– Á, Levinne ravasz fickó…

– Persze, néha szándékosan vesztegeti a pénzét… de mindig vissza is szerzi…

– Mennyibe kerülhetett neki ez a…

– Hogy mennyibe…

A beszéd elhalkult, az összeg kimondását ünnepélyes csend fogadta.

Sebastian Levinne szélesen elvigyorodott. Ezek magafajták voltak.

Megszólalt a csengő, a tömeg lassan befele sodródott, és ki-ki elfoglalta a helyét. A várakozó csendet halk csevegés, visszafogott nevetés tette élénkebbé, miközben fokozatosan elhalványodott a csillárok fénye. Bejött a karmester, meghajolt, majd szembefordult a zenekarral, amely körülbelül hatszor akkora volt, mint egy megszokott, Covent Garden-beli zenekar, és meglehetősen különbözött is tőlük. Formátlan szörnyekként csillogtak a különös fém hangszerek, a sarokban pedig, egészen újszerű módon, kristályként ragyogott valami. A karmester pálcája felemelkedett, majd azonnal le is csapott, és a nyomában halkan, ritmikusan csengeni kezdett valami. Mintha kalapács ütögetné az üllőt, időnként el is vétve a ritmust, a hang néha elhalkult, csak azért, hogy aztán lebegve visszatérjen, helyet csinálva magának a többi között.

A függöny felemelkedett…

A második sor egyik páholyának mélyén ott lapult Sebastian Levinne, és figyelt.

Nem volt ez a szó hétköznapi értelmében vett opera. Nem volt cselekménye, és nem voltak benne jól körvonalazott jellemek. Leginkább egy gigantikus orosz balettre emlékeztetett. Látványos volt, tele hatásos fényeffektussal, Levinne saját találmányaival. Nemhiába tartották a revüműsorait a leglátványosabbaknak a világon. Sokkal inkább művész volt, mint producer, alkotásaiban pedig egyszerre volt jelen ragyogó fantáziája és mindaz a tapasztalat, amelyet a szakmában az évek során megszerzett.

A prológus a kőkorszakot mutatta be, az ember gyermekkorát. A következő rész, a mű legvaskosabb része, a gépek uralmát jelenítette meg. Fantasztikus volt, csaknem rémisztő. Erőművek, dinamók, gyárkémények, emelődaruk vonultak át a színen, közöttük pedig hadseregnyi robotszerű, kubistaarcú ember nyüzsgött pontosan előírt módon. A zene kiáradt és elapadt, az új, furcsa alakú fém hangszerek ijesztően morogtak, mindezek fölött pedig egy tiszta, édes, magas hang remegett, mintha megszámlálhatatlan üvegpohár csengene…

A „Felhőkarcolók” című epizód New Yorkot mutatta be, de az épületek fejjel lefelé álltak, mintha egy forgó repülőgépből nézné őket valaki a kora hajnali órákban. Eközben egy pillanatra sem szűnt meg a különös, diszharmonikus ritmus, sőt, fenyegető monotóniával egyre erősödött. Jelen volt a többi epizódban is, a mű csúcspontját jelentő részben is, abban, amelyben megjelent az acélóriás – ezernyi fémarcú ember olvadt össze egyetlen emberóriássá…

Közvetlenül ezután jött az „Epilógus”. Nem volt szünet és nem gyúltak fel a fények. A zenekarnak csak az egyik fele szólalt meg, és amit játszott, azt új, modern kifejezéssel élve „üveghangnak” nevezték.

Harsány, messze gyűrűző hangok. A függöny mintha köddé szublimálódott volna… aztán a köd kettévált… és olyan fény csapott fel, hogy az ember legszívesebben eltakarta volna a szemét. Jég… semmi más, csak jég… hatalmas jéghegyek, gleccserek… fénylő, ragyogó jég…

És ennek a ragyogásnak a csúcsán egyszer csak megjelent egy kicsiny alak. Nem a közönséget nézte, az elviselhetetlen erősségű fény felé fordult, amely a felkelő napot szimbolizálta. Egy vézna, nevetséges kis emberi figura… És a ragyogás egyre erősödött, fehéren izzott a magnézium. Az emberek a kezüket tartották fájó szemük elé.

Magasra csapott az édes, gyönyörű hang, aztán összeomlott, és a szó szoros értelmében apró, csengő darabokra törött. Lehullott a függöny, és a teremben felgyúlt a fény.

Sebastian Levinne rezzenéstelen arccal fogadta a gratulációkat és a fanyar megjegyzéseket is.

– Levinne, ez alkalommal igazán megadta a módját. Mindent vagy semmit, ez az elve, igaz?

– Fene jó előadás volt, öregem, de vigyen el az ördög, ha egy szót is értettem belőle.

– Az óriás. Remek cím. Valóban a gépek uralják ezt a világot.

– Jaj, Mr. Levinne, hát ezt nem is lehet szavakkal elmesélni, olyan ijesztő! Biztos azzal a rémes acélóriással fogok álmodni.

– A gépek mint mindent elnyelő óriások… Nem rossz, Levinne, nem rossz. Végtére is valamennyien szeretnénk visszatalálni a természethez. De tulajdonképpen ki ez a Groen? Valami orosz?

– Tényleg, ki ez a Groen? Bár hát mindegy, mert akárki legyen is, zseniális. Végre a bolsik is eldicsekedhetnek azzal, hogy van egy igazi zeneszerzőjük.

– Nagy kár, hogy már maga is beállt bolseviknak, Levinne. Kollektív ember, kollektív zene. Hm.

– Sok szerencsét, Levinne. Nem mondhatnám, hogy tetszik nekem az, amit manapság zenének neveznek, de ez az előadás igazán jó volt.

Csaknem utolsóként rázta meg a kezét az az apró termetű, hajlott hátú, ferde vállú öregúr, aki igen választékosan beszélt, és azzal fejezte be a mondókáját, hogy:

– Nem kínálna meg egy pohár itallal, Levinne?

Levinne bólintott. Az emberke nem volt más, mint Carl Bowerman, a legnevesebb angol zenekritikus. Elindultak Levinne külön kis szentélye felé.

Egymással szemben foglaltak helyet két karosszékben. Levinne whiskyt töltött szódával, majd kérdőn nézett a vendégre.

– Nos?

Bowerman nem válaszolt azonnal, csak egy-két perc múlva szólalt meg:

– Öreg vagyok. Néhány dologban még képes vagyok örömet találni, mások azonban, mint például a modern zene, nem tudnak gyönyörködtetni. Ettől azonban még felismerem a zsenit, ha szembe találom magam vele. Száz sarlatán a puszta kezével ugrik neki a hagyományoknak, és azt hiszi, hogy valami csodálatos dolgot művel. Aztán jön a százegyedik, az igazi, az alkotó ember, aki büszkén átlép a jövőbe…

Rövid ideig hallgatott, majd így folytatta:

– Igen, én felismerem a zsenit, ha szembe találom magam vele. Lehet, hogy nem tetszik nekem, amit alkotott, de a műve akkor is zseniális. Akárki is ez a Groen, biztos, hogy lángész… megalkotta a jövő zenéjét…

Ismét elhallgatott, és Levinne most sem szakította félbe, csak várt.

– Semmi kedvem belekeveredni a maga sajtóháborújába, Levinne, de áruljon el nekem valamit. Ez a Groen angol, ugye?

Átható pillantását Levinne-re szegezte, úgy várta a választ.

– Igen. Hogy találta ki, Bowerman?

– A zene tévedhetetlenül elárulja a szerzője nemzeti hovatartozását. Az persze biztos, hogy Groen sokat tanult az orosz forradalmi iskolától, de mint mondtam, a zene elárulja, hogy szerzője melyik nemzet fia. Groen előtt is voltak, akik próbálkoztak ilyesmivel, de csak neki sikerült. Nekünk is megvan a magunk iskolája: Holst, Vaughan-Williams, Arnold Bax. Az egész világon mindenütt egyre közelebb kerültek az új eszményképhez: a zenei tökéletességhez. Ez a Groen mintha ott folytatná, ahol az a fiatalember abbahagyta. Tudja, kire gondolok, arra, aki elesett a háborúban. Hogy is hívták? Deyre, Vernon Deyre. Úgy van. Ígéretes tehetség volt. – Bowerman felsóhajtott: – Vajon mekkora a mi háborús veszteségünk, Levinne?

– Nehéz volna megmondani, uram.

– Nem is érdemes rágondolni. Nem. Nem is érdemes.

Bowerman felállt.

– Nem akarom feltartani. Tudom, hogy sok a dolga. – Halványan elmosolyodott. – Az óriás! Gondolom, jól szórakoznak maguk ketten azzal a Groennel. Mindenki természetesnek tartja, hogy az óriás nem lehet más, mint az a behemót gépezet. Nem veszik észre, hogy az óriás az a pöttöm kis törpe a darab végén. Maga az ember. Az individualista ember, aki kibírja a kőkorszakot is meg a vaskorszakot is, körülötte civilizációk születnek és hullnak darabokra, de ő egy új jégkorszakon is keresztülverekszi magát, és felépíti azt a civilizációt, amelyről most még nem is álmodunk… – Bowerman szélesen elvigyorodott. – Minél öregebb leszek, annál szilárdabban meg vagyok győződve afelől, hogy nincs meghatóbb, nevetségesebb, abszurdabb és csodálatosabb teremtmény az embernél.

Már a kilincsen volt a keze, de visszafordult.

– Az ember eltűnődik azon, miként születik meg egy ilyen óriás. Mi hozza létre? Mi táplálja? Az öröklött tulajdonságok adják a formát, a környezet kifinomulttá teszi, a szexben önmagára ébred. De van még valami. Az, ami táplálja…

Fí-fi-fo-fom,
érzem a halandó szagát.
Legyen az élő vagy halott,
kenyérbe őrlöm a csontját.1

A zsenialitás kegyetlen óriás, Levinne. Szörnyeteg, amely eleven hússal és vérrel táplálkozik. Semmit sem tudok erről a Groenről, de a nyakamat teszem rá, hogy a tulajdon húsával és vérével táplálta az óriását. És talán még másokat is feláldozott neki. Megőrölte a csontjaikat, abból sütötte az óriás kenyerét… Öreg vagyok már, Levinne, sokat láttam. Tudom, hogy ma este csak a dolgok végét mutatta meg nekünk. Én azonban kíváncsi volnék a kezdetekre is.

– Örökölt tulajdonságok… környezet… szex – ismételgette Levinne az öreg szavait csendesen.

– Úgy van. Egyszóval ne is reméljem, hogy egyszer majd elmeséli nekem?

– Miből gondolja, hogy én tudom az igazságot?

– Biztos vagyok benne.

Egy percig csend volt.

– Igaz – mondta Levinne. – Valóban, mindent tudok. El is mesélném önnek, ha tehetném. De nem tehetem. Bizonyos okokból kifolyólag… Bizonyos okokból kifolyólag… – ismételgette lassan.

– Kár. Nagyon érdekes történet lehet.

– Nos, nem is tudom…

I. KÖNYV
ABBOTS PUISSANTS

ELSŐ FEJEZET

1

Vernon számára csak három ember volt igazán fontos: dadus, Isten és Mr. Green.

Ott voltak persze a lányok is, akik dadusnak segítettek. A jelenlegit Winnie-nek hívták, de mögötte ott sorakozott Jane, Annie, Sarah és Gladys, azok, akikre Vernon egyáltalán képes volt visszaemlékezni. Ennél sokkal többen voltak, de egyikük sem maradt sokáig, mert nem tudtak kijönni dadussal. Ilyenformán nem is igen számítottak Vernon életében.

Létezett még egy páros istenség is, akit anyuka-apukának hívtak. Vernon soha nem feledkezett meg róluk, amikor az esti imáját mondta, és tudta, hogy volt valami közük ahhoz, hogy időnként lemehetett az ebédlőbe a desszertre. Bizonytalan, ködös figurák voltak, szépek és csodálatosak – különösen anyuka –, de nem tartoztak Vernon világához.

Az ő világában a dolgok nagyon is valóságosak voltak, olyanok, mint például a szőnyeg a gyerekszoba padlóján. Zöld volt, fehér csíkokkal, és meglehetősen durva szövésű ahhoz, hogy kibírja az apró térdek szüntelen súrolását. A sarkában egy lyuk éktelenkedett, amelyet Vernon mind nagyobbra és nagyobbra tágított a mutatóujjával. A gyerekszoba falát borító tapétán lila íriszek csavarodtak egymásba és futottak fölfelé, a mennyezet felé végtelen sorokban, hol apró négyszögeket alkotva, hol pedig – ha az ember elég sokáig bámulta őket – kereszteket. Vernon ezt nagyon érdekesnek, sőt varázslatosnak találta.

A fal mellett ott állt a hintaló, de Vernon csak ritkán játszott vele. Annál többet nyúzta a fából készült kismozdonyt meg a hozzá tartozó apró vagonokat. Az alacsony kisszekrény tele volt többé-kevésbé lehorzsolt játékszerekkel, a fölötte levő polcon pedig ott sorakoztak az elegánsabb, jobb állapotban levő darabok, amelyekkel csak esős napokon játszhatott, vagy olyankor, amikor dadusnak jókedve volt, és kegyesen engedélyt adott rá. No és ott volt a polcon a festékesdoboz a hozzá tartozó teveszőr ecsetekkel, és egész csomó színes, vagdosásra váró papiros. Csakhogy dadusnak az volt a véleménye, hogy „ezek csak koszt csinálnak, azt pedig ki nem állhatom”. Vernon mégis úgy gondolta, hogy nincs náluk jobb játék a világon.

A gyermekszoba nagyon is valóságos világa fölött egyeduralkodóként őrködött dadus maga, Vernon szentháromságának legfontosabb tagja. Nagyon nagy volt és nagyon széles, és a ruhája úgy ki volt keményítve, hogy halkan ropogott, amikor járt. Mindenható és mindentudó volt. Rajta aztán nem lehetett kifogni. Amint azt gyakran mondogatta, ő többet tudott, mint egy kisfiú. Egész életében kisfiúkat nevelt (és néha, véletlenül kislányokat is, de ők nem érdekelték Vernont), és valamennyi neveltjére büszke lehetett. Így mondta, és Vernon ezt el is hitte neki. Biztos volt abban, hogy ha felnő, dadus rá is büszke lesz majd, bár ez most még időnként kétségesnek látszott. Dadusban volt valami, ami félelmet ébresztett a kisfiúban, ugyanakkor meg is nyugtatta. Dadus mindenre tudta a választ. Egyszer például Vernon elárulta neki, hogy a tapéta mintája hol négyszöget, hol keresztet mutat, attól függően, hogy mennyi ideig bámul rá.

– Hát persze – mondta dadus nyugodtan. – Biztosan hallotta már, hogy minden dolgot kétféleképpen is lehet értelmezni.

A kisfiú valóban hallotta, hogy dadus a minap éppen ezt mondta Winnie-nek, így megnyugodott, és elégedetten távozott. Később, ha megpróbált elképzelni egy kérdést, Vernon előtt mindig megjelent egy nagy, nyomtatott „A” betű, amelynek az egyik szárán apró keresztek kapaszkodtak fölfele, hogy a másik felén kis négyzetek formájában ereszkedjenek le.

Dadus után következett Isten. Nagyon is valóságos személyként volt jelen a gyerek életében, talán azért, mert dadus olyan gyakran emlegette. Dadus rendszerint pontosan tudta, mit csinált Vernon, Isten azonban mindent tudott, ezért még dadusnál is hatalmasabb volt. Istent nem lehet látni, ez pedig Vernon szerint nagyon igazságtalan előnyhöz juttatta, mivel Ő viszont mindig látja az embert. Mindig, még a sötétben is. Ha nagy ritkán felébredt éjszaka, a hideg futkározott a hátán a gondolatra, hogy Isten valahonnan nézi, és látja is őt. Persze Isten azért mégsem volt olyan közel, mint dadus, és az ember akár meg is feledkezhetett róla egy ideig, vagyis addig, amíg dadus szóba nem hozta a nevét. Vernon egyszer fel is lázadt:

– Dadus, tudod, mit fogok csinálni, ha egyszer meghalok?

Dadus éppen harisnyát kötött.

– Egy, kettő, három, négy, no nézd csak, hát nem leejtettem egy szemet! Nem, Vernon úrfi, isten bizony nem tudom.

– Hát felmegyek a mennyországba… igen, a mennyországba… egyenesen Isten elé… egyenesen eléje, és azt mondom majd neki: „Rémes alak vagy, és utállak!”

Csend volt. Hát ez megtörtént. Kimondta. Hihetetlen, páratlan szörnyűséget követett el. Most mi lesz? Micsoda rettenetes földi vagy égi büntetésre számíthat? Vernon visszafojtott lélegzettel várt.

Dadus ismét fölvette a kötését. A szemüvege fölött egy pillantást vetett a kisfiúra – egy vidám, egyáltalán nem haragos pillantást.

– Nem tartom valószínűnek, hogy a Mindenható odafigyelne arra a szamárságra, amit egy haszontalan kisfiú mond. Winnie, legyen szíves, adja ide azt az ollót.

Vernon elkullogott. Minden hiába. Dadust nem lehet kihozni a béketűrésből. Tudhatta volna.

2

Végül ott volt Mr. Green. Egy kicsit hasonlított Istenhez, mert őt sem lehetett látni, de azért Vernon számára nagyon is valóságos figura volt. Azt is pontosan tudta, hogy néz ki: középtermetű volt, elég testes, egy kicsit emlékeztetett a falusi fűszeresre, aki bizonytalan bariton hangon énekelt a kórusban, pirospozsgás arca, lelógó pofaszakálla és ragyogó kék szeme volt. A legjobb tulajdonságának mégis az számított, hogy szeretett játszani. Vernon bármit kigondolhatott, biztos lehetett benne, hogy Mr. Green is éppen arra vágyott. És volt még néhány remek dolog körülötte, például az, hogy száz gyereke volt. És még három. Az a száz csak egy arc nélküli tömeg volt Vernon fantáziájában, mindig ott loholtak a nyomukban, amikor ő meg Mr. Green végigszaladtak a tiszafákkal szegélyezett kerti úton. De az a három más volt. Nevük is volt, a három legszebb név, amelyet Vernon ismert: pudli, mókus és fa.

Lehet, hogy Vernon magányos gyerek volt, de ő ezt nem érezte, hiszen ott volt neki Mr. Green, pudli, mókus és fa.

3

Vernon sokáig nem bírta eldönteni, hol is lakik Mr. Green, és egészen váratlanul született meg a fejében a gondolat, hogy természetesen az erdőben. Az erdő mindig is elbűvölte Vernont. A park egyik oldala határos volt vele, és a kisfiú gyakran lopakodott végig a kerítés mentén, remélve, hogy valahol talál rajta egy repedést, amelyen keresztül kikukucskálhatna. Sóhajok, suttogások, pattogó hangok vették körül, mintha a fák beszélgettek volna egymással. Körülbelül feleúton a kerítést megszakította egy kapu, de sajnos mindig be volt zárva, így aztán Vernon soha nem nézhette meg magának úgy igazán, milyen is az erdő.

Dadus természetesen hallani sem akart arról, hogy odamenjenek. Ő is csak olyan volt, mint minden Dadus, és sokkal többre tartott egy kiadós sétát az országúton. Csak nem fogják összekoszolni magukat azokkal a sáros, nedves levelekkel? Vernonnak így tilos volt az erdőbe mennie, ezért aztán másra sem bírt gondolni, mint arra, hogy egy napon majd ott fog teázni Mr. Greennel, és ez alkalomból pudli, mókus és fa az új ruhájukat fogják felvenni.

4

Vernon nem kedvelte a gyerekszobát. Először is túl kicsi volt. Aztán meg… hiszen olyan jól ismerte! No de a kert! Igazán izgalmas hely volt, sok, egymástól nagyon különböző kis zuggal. Az ember hosszan sétálgathatott a tiszafasövény mellett, amelyen díszmadarak énekeltek, aztán elmehetett a szökőkúthoz, ahol a vízben kövér aranyhalak úszkáltak. A gyümölcsöst fal vette körül, a vadaskertben tavasszal mandulafák virágoztak, és a fehér törzsű nyírfák alatt harangvirágok nőttek. A kert legcsodálatosabb része mégis az a korláttal körülkerített hely volt, ahol egy hajdani kolostor romjait csodálhatta meg a szemlélő. Vernon nagyon szerette volna felkutatni ezt a helyet, de soha nem volt rá alkalma. Pedig a kertben egyébként azt csinált, amit akart. Winnie-t ugyan mindig kiküldték vele, de valami különös véletlen folytán minden alkalommal összetalálkoztak a segédkertésszel, így aztán a kisfiú nagyjából azzal szórakozott, amivel éppen kedve volt, a lány ugyan nem sokat zavarta.

5

Vernon világa fokozatosan egyre nagyobbra tágult. A kettőscsillag, anyuka-apuka szétvált két külön személyre. Apuka ugyan továbbra is meglehetősen ködös figura maradt, anyuka azonban nagyon is valóságossá nőtte ki magát. Sűrűn megjelent a gyerekszobában azzal a felkiáltással, hogy:

– Játszani akarok az én drága kicsi fiammal!

Vernon komor udvariassággal fogadta ezeket a látogatásokat, pedig ilyenkor rendszerint abba kellett hagynia azt, amivel éppen foglalatoskodott, és bele kellett vágnia valamibe, ami véleménye szerint feleannyira sem volt érdekes. Anyukát néha elkísérte néhány hölgy is, ilyenkor pedig mindig szorosan magához ölelte Vernont (amit a kisfiú szívből utált), és hangosan lelkendezett:

– Ó, milyen csodálatos dolog anyának lenni! Soha nem fogok hozzászokni ahhoz, hogy van egy drága kis fiúbabám, aki csak az enyém!

Vernon pulykavörösen kapálódzott, amíg csak ki nem szabadult az ölelő karok közül. Még hogy fiúbaba! Hiszen már hároméves!

Egy alkalommal, amikor éppen egy hasonló jelenet után voltak, Vernon észrevette az apját. Ott állt az ajtóban, és kajánul figyelt. A szemük találkozott, és mintha megértették volna egymást.

Anyuka barátnői azonban tovább csacsogtak:

– Milyen kár, Myra, hogy a gyerek nem hasonlít rád. Csodaszépen mutatna a te hajaddal.

Vernon azonban egyszerre nagyon büszke lett. Szóval ő olyan, mint az édesapja.

6

Vernon soha nem felejtette el azt a napot, amikor az amerikai hölgy náluk ebédelt. Először is azért, amit dadus Amerikáról mesélt, bár később rájött, hogy összekeverte Ausztráliával.

Félelemmel vegyes izgalommal szaladt le az ebédlőbe a desszertre. Hát nem érdekes? Ha ez a hölgy otthon volna, a saját országában, most fejjel lefele sétálgatna. Már ez is elég ahhoz, hogy az ember jól megbámulja. Arról már nem is beszélve, hogy olyan különös szavakat használt a legegyszerűbb kifejezések helyett.

– Hát nem aranyos? Gyere ide, mézecském, hoztam neked egy doboz csokoládét. No nem jössz, hogy elvedd a kezemből?

Vernon óvatosan közeledett a hölgyhöz, elfogadta az ajándékot, bár nyilvánvaló volt, hogy a hölgy nem tudja, mit beszél, hiszen a dobozban nem is csokoládé volt, hanem a jól ismert Edinburgh Rock, vagyis kemény cukorka.

Két férfi látogató is volt, és az egyik, a hölgy férje megkérdezte Vernont:

– Ismered a félkoronást?

Kiderült, hogy a pénzt neki szánta, így aztán mindent összevéve igencsak jól sikerült nap volt.

Vernon mindaddig nem sokat gondolt az otthonára. Azt persze tudta, hogy nagyobb, mint a parókia, ahova néhanapján teára vitték, de alig volt alkalma más gyerekekkel játszani, még kevésbé meglátogatni őket. Így aztán számára is megdöbbentő élmény volt az a séta, amelynek során bemutatták a vendégeknek az épületet. Az amerikai hölgy szünet nélkül lelkendezett:

– Istenem, de gyönyörű! Láttak már ilyet, uraim? Csakugyan ötszáz éves? Hallod, Frank? VIII. Henrik volt akkor a király! Mintha csak történelemórán volnánk. És a kolostor még régebbi, ugye?

Végigsétáltak az egész házon. Egy hosszú folyosón az ősök képei álltak egymás mellett. Keskeny arcok, a Vernonéra emlékeztető sötét szemek, hajdanvolt emberek, akik megvetően vagy hideg önmérséklettel néztek a betolakodókra. Szelíd asszonyok hatalmas gallérral vagy a hajukba fűzött gyöngyökkel kutatva pillantottak le Myra Deyre-re, aki az utolsó volt a sorban közöttük. A Deyre hölgyeknek feltétlenül szelídeknek kellett lenniük, mert férjeik kivétel nélkül félelmet és irgalmat nem ismerő vad lordok voltak.

A képtárból a nagy, négyszögű hallba mentek, onnan pedig a lelkész szobájába.

Vernont azóta már régen magával cipelte dadus, ott akadtak rá a kertben. Éppen az aranyhalakat etette. Az apja visszament a romos kolostor kulcsa után. A vendégek magukra maradtak.

– Uramisten, Frank! Ez túlságosan is gyönyörű. Az a tengersok év… Az apáról fiúra szálló örökség. Ezt nevezem romantikának! Szinte túlságosan is romantikus. Gondolj csak bele! Vajon hogy sikerült nekik?

Ekkor megszólalt a másik férfi is. Nem lehetett túl beszédes ember, Vernon most hallotta a hangját először. Most is csak egy szót mondott. Egy titokzatos varázsszót, ami annyira tetszett a kisfiúnak, hogy soha nem felejtette el:

– Brumagem.

Vernon nagyon szerette volna tudni, mit jelent ez a szó, de nem maradt ideje arra, hogy megkérdezze, mert megjelent az anyja. A háta mögött festő ecsetjére kívánkozó naplemente látszott, csupa nyersarany és vörös színnel az égen. Vernon talán először nézte meg magának az anyját, ezt a hófehér bőrű, lángvörös hajú, gyönyörű asszonyt, aki mintha a mesekönyvből lépett volna elő. Tündér, igazi tündér volt.

Soha nem felejtette el ezt a különös pillanatot. Ez a csodaszép asszony az ő anyja, akit ő nagyon szeret. Mintha fájt volna neki valami, pedig amit érzett, az nem is volt igazi fájdalom. És mintha valami furcsa, erős hang szólalt volna meg a fejében, lüktetett, aztán édes madárdallá halkult. Csodálatos perc volt. És ebben a csodában helye volt a varázsszónak is: Brumagem.

TARTALOM

Prológus

I. könyv: Abbots Puissants

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

II. könyv: Nell

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

III. könyv: Jane

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

IV. könyv: A háború

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

V. könyv: George Green

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítóterv Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 426 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Advent Pro – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License