részlet

Budapest, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Jon Birger: Date-onomics – How Dating Became a Lopsided Numbers Game.
Workman Publishing, 2015, New York, USA

Copyright © 2015 by Jon Birger
All rights reserved

New York Times-cikk (2010. február 15.) részlete
© The New York Times, 2010

Hungarian translation © Kántor Tamás, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva!

Fordította Kántor Tamás
Borítóterv Németh Károly, Relatív
Szerkesztő Bardi Erzsébet
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 722 1

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

1. A férfihiány

2. Hogyan jutottunk el az 57:43 arányhoz?

3. Nemi arányok – Alapkurzus

4. A New York-i számháború

5. A nőhiány

6. Mormonok és zsidók

7. Játékelmélet

8. Megoldás a férfihiányra

Függelék

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Mutató

1. fejezet A férfihiány

Jó ismerősöm, Sarah Donovan egy igazi kincs. Kedves és vicces nő. Az Ivy League-be tartozó elitiskolában végzett, és rendszerint megfordulnak utána az utcán. Sarah szakmailag is szárnyal: felsőligás újságíró, sokszor szerepel a tévében, vagy hallhatjuk hangját a rádióban.

Sarah emellett negyvenegy éves, és hajadon. Ez az alaphelyzet az, ami Sarah-t elszomorítja, amit a barátai hitetlenkedve szemlélnek, a szüleit pedig frusztrálja, és amely arra ösztönzött, hogy megírjam ezt a könyvet. Az amerikai városok tele vannak Sarah Donovanokkal – tanult, sikeres, szimpatikus, gyakran igen vonzó nőkkel, akiknek a randizás terén tapasztalt nehézségeit a környezetük értetlenül szemléli. Számos ilyen történetet ismerhetünk a regények, filmek és tévéműsorok világából, a Bridget Jones naplójától a Szex és New Yorkon át a Csajok című sorozatig. A képernyőn ezek a történetek általában happy enddel végződnek. És a való életben? Ott sajnos nem ilyen egyszerű a képlet.

– Ha jobban belegondolok, nem emlékszem, hogy valaha is megkérdeztek volna, ismerek-e aranyos lányokat egy fiúnak – mondta Jeffrey Sirkman, a New York megyében található Larchmont hosszú ideje szolgáló rabbija, aki árgus szemmel figyeli a házassági piacot. – De majdnem minden héten van egy anya vagy apa, aki megkérdezi tőlem, hogy ismerek-e kedves fiúkat a lányuk számára. Miért van ez?

Hát igen, ez itt a kérdés! Miért van az, hogy az olyan nők, mint Sarah, nehezen találnak férjanyagnak valót, miközben úgy tűnik, hogy a kevésbé jó adottságokkal rendelkező férfitársaiknak nincs ilyen gondjuk az ellenkező nemmel? Az ilyen kérdések megválaszolásával számtalan nőknek szóló önsegítő könyv megpróbálkozott, egész iparágat hozva létre. Ezek a társkereső útmutatók stratégiai problémának állítják be azt, ha nem találjuk meg a nagy Őt, ami megoldható, ha jobban odarakjuk magunkat, vagy ha betartunk néhány egyszerű randizási „szabályt”. Minden ilyen tanács mögött az a feltételezés húzódik meg, hogy a felsőfokú végzettségű férfiak vélt hiánya – amit én „férfihiánynak” nevezek – valójában csak illúzió. Több fiú születik, mint lány: az Egyesült Államokban minden újszülött lányra 1,05 újszülött fiú jut. Tehát ha a diplomás nők jobb randipartnerré válnak – azaz ha képesek lesznek belelátni a férfiak fejébe, és megértik, hogy mi készteti őket elköteleződésre –, akkor mindenkinek elegendő diplomás férfi kell, hogy jusson.

De mi van, ha a probléma nem stratégiai eredetű? Mi van, ha a legtöbb jó pasi foglalt? Mi van akkor, ha a még piacon lévő egyedülálló pasik aránytalanul nagy része valójában javíthatatlan elköteleződésfóbiában szenved, és csupán némi időtöltésre vágyik? Mi van, ha nem csak úgy tűnik, hogy Manhattan, Dallas vagy Los Angeles minden közép- vagy felsőkategóriás bárjában harmadával több egyedülálló nő van, mint férfi?

Mi van, ha a demográfiai adatok valóban ezt igazolják? Mi van, ha a mai egyetemi kampuszokon uralkodó, alkalmi kapcsolatokra épülő, más néven „hookup” kultúrának és a nagyvárosi szingli-színtér vad valóságának kevés köze van a változó értékrendhez, de nagyon is sok köze van a nemek egyenlőtlen arányához, amely arra kényszeríti a 19 éves lányokat, hogy 30 éves férfiakkal kavarjanak, és visszatartsák őket az elköteleződéstől?

Azaz, más szóval, mi van, ha a férfihiány valóságos dolog?

Nos, mindez annyira valós, és a számok annyira megdöbbentőek, hogy csoda, hogy a helyzet nem szolgáltat folyamatos beszédtémát. Az Egyesült Államok Népszámlálási Hivatalának 2012-es közösségi felméréséből származó népességi becslések szerint az USA-ban 5,5 millió 22 és 29 év közötti diplomás nő van, szemben 4,1 millió hasonló férfival. Más szóval, a húszas éveikben járó felsőfokú végzettségű egyének „randiparkjában” valóban 33 százalékkal több nő van, mint férfi – azaz három férfira négy nő jut. A 30 és 39 év közötti diplomások között 7,4 millió nő áll szemben 6,0 millió férfival, vagyis négy férfira jut öt nő. Ezek az elbillent nemi arányok a heteró férfiak számára a szexuális nirvánát jelenthetik, de a heteró nők számára – különösen azoknak, akiknél a házasság és a házasságon belüli gyermekvállalás a fő prioritás – egy demográfiai időzített bombával érnek fel.

Hogyan vált ennyire kiegyensúlyozatlanná a nemek aránya a felsőfokú végzettségűek körében? Az egyszerű válasz az, hogy a nők az 1980-as évek óta nagyobb arányban járnak főiskolára és egyetemre, mint a férfiak, és ez az eltolódás az 1990-es évek vége óta még sokkal nagyobb lett.

2012-ben a főiskolákon 34 százalékkal több nő végzett, mint férfi, és ez a nemek között tátongó szakadék a felsőoktatásból már régen átterjedt az iskolák utáni randevúk halmazára. A diplomás férfiak hiányát – ami 1,4 millió főt tesz ki a 22–29 évesek körében – tovább súlyosbította, hogy a felsőfokú végzettséggel rendelkező amerikaiak egyre kevésbé hajlandóak olyanokkal házasságot kötni, akiknek nincs diplomájuk. A Pennsylvaniai Egyetem közgazdásza, Jeremy Greenwood, valamint a Kaliforniai Egyetem (UCLA) szociológusai, Christine Schwartz és Robert Mare egymástól független kutatásai szerint a különböző végzettségűek közötti vegyes házasság ma kevésbé gyakori, mint az elmúlt fél évszázadban bármikor.

Akármilyen rossz is a házassági piac az iskolázott, 40 feletti nők számára, mint amilyen Sarah barátnőm is, az ezredfordulón született fiatal nők hosszú távú kilátásai határozottan rosszabbak. Az Egyesült Államokban a népszámlálási adatok szerint 39 százalékkal több 24 éves vagy fiatalabb felsőfokú végzettségű nő van, mint férfi ugyanebben a korosztályban. (A férfiak hiánya az egyetem után nagyobb, mint az egyetem alatt, részben azért, mert a külföldi diákok aránytalanul nagy számban hímneműek.) Manhattanben a 24 éves és annál fiatalabb diplomások között 38 százalékkal több a nő, mint a férfi. Az észak-kaliforniai Raleigh-ben ez a szakadék 49 százalék, Miamiban és Washington városában pedig 86, illetve 49 százalék, míg Los Angelesben 37 százalék. Ráadásul a későbbiekben részletezett, a homoszexuális férfiak és nők demográfiai adatait érintő okok miatt az LMBTQ-barát városokban, mint Miami, New York és Los Angeles, a heteróknál valószínűleg alulbecsülik a nemek közötti különbségek valódi mértékét. A lényeg az, hogy mire napjaink iskolázott, húszas éveik elején járó női házasodni kezdenek, egy olyan házassági piaccal kell majd szembenézniük, amely sokkal rémisztőbb, mint amelyet az idősebb unokanővéreik vagy fiatalabb nagynénjeik húsz évvel korábbról ismernek. Eközben a felsőfokú végzettségű fiatal férfiak a szexuális lehetőségek olyan bőséges tárházát élvezik, hogy érdekes lesz látni, ezek a férfiak mikor döntenek úgy, hogy egyáltalán megállapodnak, és lehorgonyoznak egy nőnél.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Baskervville – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oxygen – SIL Open Font License