A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anne Applebaum: AUTOCRACY, INC.

Copyright © 2024 by Anne Applebaum

All rights reserved.

Hungarian translation © Medzibrodszky Alexandra, 2025

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A demokrácia alkonya

A Gulag története

Vasfüggöny

Vörös éhínség

Bevezető Az Autokrácia Rt.

Mindannyian látjuk magunk előtt az autokrata állam karikatúráját. A képen az állam élén egy gazember a markában tartja a katonaságot és a rendőrséget, amely erőszakkal fenyegeti a lakosságot. Mindenfelé ádáz kollaboránsok, esetleg feltűnik a kép szélén néhány bátor másként gondolkodó.

A huszonegyedik században azonban ennek a képnek már vajmi kevés köze van a valósághoz. Manapság az autokráciákat nem egy gonosz ember vezeti. A hatalmat bonyolult hálózatok gyakorolják, amelyek kleptokratikus rendszerekre, katonai, félkatonai, rendőri erőszakszervekre és propagandát, dezinformációt terjesztő, megfigyelést végző szakértői csoportokra épülnek. A hálózatok tagjai közötti együttműködés nemcsak az adott autokrácia határain belül zajlik, hanem gyakran más autokrata országokkal vagy akár demokráciákkal is. Egy diktatúra korrupt állami cégeinek fő üzletpartnerei általában egy másik diktatúra korrupt állami cégei közé tartoznak. Az egyik ország rendőrsége fegyvert, felszerelést vagy kiképzést biztosít egy másik ország rendfenntartó szervei számára. A propagandisták megosztják erőforrásaikat – a trollfarmok és médiahálózatok, amelyek az egyik diktátor propagandáját szolgálják, szolgálhatják egy másikét is –, és a témákat is: a demokrácia romlottsága, az autokrata rendszerek stabilitása vagy a gonosz Amerikai Egyesült Államok.

Nem arról van szó, hogy ezek a gazemberek zárt ajtók mögött titkos megbeszéléseket tartanának, akár egy James Bond-filmben. És ez nem is a hidegháború második felvonása, nem egy fekete-fehér, kétváltozós küzdelem. A modern autokraták között mindenféle ideológia követői megtalálhatóak: kommunisták, monarchisták, nacionalisták vagy akár teokraták is. A rezsimek különböző történelmi gyökerekkel, célokkal és imázzsal rendelkeznek. A kínai kommunizmus és az orosz nacionalizmus nem egy kaptafára épül, és ugyanúgy más és más a venezuelai bolivarizmus-szocializmus, az észak-koreai dzsucse vagy az Iráni Iszlám Állam síita radikalizmusa. Ezek mindannyian különböznek az arab monarchiáktól és egyéb országoktól – például Szaúd-Arábiától, az Egyesült Arab Emírségektől vagy Vietnámtól –, ezeknek ugyanis nem céljuk a demokráciák meggyengítése. A szelídebb autokráciák és hibrid – vagy illiberális – demokráciák egy újabb, különálló csoportot alkotnak. Idetartozik Törökország, Szingapúr, India, a Fülöp-szigetek és Magyarország. Ez a csoport néha egy úton jár a demokratikus országokkal, de az is előfordul, hogy letérnek erről az útról. Az a csoportosulás, amelyről ez a könyv szól, nem összehasonlítható más idők és más helyek katonai vagy politikai szövetségeivel; továbbá nem tekinthető egy blokkba rendeződött csoportnak, hanem inkább olyan vállalatok tömörüléséről van szó, amelyek vezetőit egyetlenegy eltökélt szándék vezérli: mindenáron megtartani személyi vagyonukat és befolyásukat. Ez az Autokrácia Rt.

Oroszország, Kína, Irán, Észak-Korea, Venezuela, Nicaragua, Angola, Mianmar, Kuba, Szíria, Zimbabwe, Mali, Fehéroroszország, Szudán, Azerbajdzsán és még jó néhány hasonló ország erős vezetőit1 nem eszmék kapcsolják össze, hanem abban hasonlítanak egymásra, hogy mindannyian éjt nappallá téve azon dolgoznak, hogy korlátozzák országuk állampolgárait a szabad véleménynyilvánításban, felszámolják az átláthatóság és az elszámoltathatóság minden formáját, és célpontnak tekintenek bárkit, aki megkérdőjelezi a hatalmukat – otthon vagy külföldön.2 Ezenkívül végtelenül gyakorlatiasan tekintenek a pénzre. Míg a letűnt idők fasiszta és kommunista vezetői mögött pártok álltak, és nem kérkedtek a vagyonukkal, az Autokrácia Rt. vezetői gyakran fényűző palotákban laknak, és profitalapon szervezik az együttműködéseiket. Kapcsolataikat nem eszmék mentén, hanem az üzleti logikát követve ápolják, hogy tompítsák a szankciók hatásait, megfigyelési technológiákat osszanak meg egymással, és segítsenek a másik gazdagodásában.

Az Autokrácia Rt. tagjai támogatják egymást a hatalommegtartásban is. Alekszandr Lukasenka igencsak népszerűtlen fehéroroszországi kormányát több nemzetközi szerv is kritizálta már – az Európai Unió, az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet –, illetve saját szomszédjai is ódzkodnak tőle.3 Számos fehéroroszországi terméket kitiltottak az EU-ból és az Egyesült Államokból. A fehérorosz nemzeti légitársaság, a Belavia nem repülhet európai országok légterében. Mindezek ellenére Fehéroroszország nincs teljesen elszigetelve. Húsznál több kínai cégnek zajlanak beruházásai az országban, még egy kínai–fehérorosz ipari parkot is építettek, amelyet a Szucsou városában készült projekt inspirált.4 Irán és Fehéroroszország között több magas szintű, diplomáciai találkozó is zajlott 2023-ban, kubai tisztviselők pedig együttérzésüket fejezték ki Lukasenkának az ENSZ-ben.5 Oroszországtól piaci lehetőségeket, külföldi tőkét, politikai támogatást és minden bizonnyal rendfenntartói és biztonsági szolgáltatásokat kapnak. Amikor fehéroroszországi újságírók nem voltak hajlandók tudósítani a 2020-as elcsalt választásokról, orosz újságírók érkeztek a helyükre.6 Fehéroroszország cserébe orosz csapatokat és fegyvereket engedett be, amelyeket az Ukrajna elleni támadásnál vetettek be.

Venezuela is nemkívánatos országgá vált a nemzetközi színtéren. Az Egyesült Államok, Kanada és az Európai Unió különböző szankciókat vezetett be Venezuelával szemben, válaszul arra, hogy a rezsim brutálisan bánik a lakossággal, továbbá kábítószer-csempészekkel és egyéb nemzetközi bűnszervezetekkel tart fenn kapcsolatokat. Ennek ellenére Oroszország hitelt folyósít Nicolás Maduro kormányának, illetve Iránnal együtt pénzt fektetett be a venezuelai olajiparba. Egy fehérorosz cég traktorokat szerel össze Venezuelában,7 míg Törökország segédkezik az illegális venezuelai aranykereskedelemben.8 Kuba már régóta biztonsági szakértőkkel és technológiával támogatja a caracasi rendfenntartó erőket. Amikor Caracasban kínai gyártmányú vízágyúkkal, könnygázgránátokkal és pajzsokkal oszlatták a tömeget 2014-ben és 2017-ben, több mint hetvenen életüket vesztették.9 Ugyancsak kínai megfigyelési technológia segítségével követik a lakosság életét is.10 Mindeközben a vezetők, csatlósaik és családjuk a nemzetközi kábítószer-kereskedelemből származó bevételüknek köszönhetően Versace és Chanel luxustermékekkel vannak kitömve.

Fehéroroszország és Venezuela vezetőit az országuk lakossága mélyen megveti.11 Mindketten veszítenének a szabad választásokon, ha valaha is sor kerülne ilyenre.12 Pedig mindkét vezető befolyásos ellenzékkel néz szembe: a fehérorosz és a venezuelai ellenzéki mozgalmak tagjai között találunk karizmatikus vezetőket és elhivatott helyi közösségi szervezőket, akik arra ösztönözték a lakosságot, hogy vállalják a kockázatot, tegyenek a változásért, menjenek ki az utcára és tüntessenek. Ennek eredményeként 2020 augusztusában a tízmilliós Fehéroroszországban egymilliónál többen demonstráltak az utcákon az elcsalt választások miatt. Ugyancsak több százezer venezuelai is tüntetett az utcákon számos alkalommal.

Ha tényleg csak a korrupt, csőd szélén álló venezuelai kormányt és a brutális, viszolyogtató fehérorosz rezsimet kellett volna megbuktatni, akkor ezek az ellenzéki mozgalmak talán felülkerekedhettek volna. De nemcsak a hazai autokratákat kellett volna legyőzniük, hanem az ország határain túl élőket is. Olyan autokrata vezetőket, akik állami cégek élén – akár több országban is – sok-sok milliárd dolláros befektetésekről dönthetnek. Az ellenzéki erők olyan rendszerek ellen harcoltak, amelyek Kínából rendelnek biztonsági kamerákat vagy Szentpétervárról internetes automata botokat. Olyan uralkodókkal állnak szemben, akiknek már régen megvastagodott a képükön a bőr: nem érdekli őket saját országuk polgárainak érzelmei vagy véleménye, és úgy igazán senki másé sem. Az Autokrácia Rt. nemcsak pénzt és biztonságot nyújt a tagjainak, hanem ezeknél valami kevésbé megfoghatót is: büntetlenséget.

Nem olyan régen jelent meg a világ legelhivatottabb autokratái körében az a hit, hogy a külvilág nem érhet el hozzájuk, a többi nemzet véleménye érdektelen, és nincs olyan közvélemény, amely pellengérre tudná állítani őket. A Szovjetunió vezetői egykoron, a huszadik század legerősebb autokráciájának az élén, még őszintén törődtek vele, hogy mit gondol róluk a világ. Buzgón érveltek politikai rendszerük felsőbbrendűsége mellett, és hevesen tiltakoztak mindenféle kritika ellen. Ők legalább még hajlandóak voltak tettetni, hogy a második világháború után felállított norma- és egyezményrendszer keretei között játszanak, amely rendszer nagy hangsúlyt fektet az olyan fogalmakra, mint az emberi jogok, a hadi jog és úgy általánosságban a jogállamiság. Amikor például Nyikita Hruscsov szovjet vezető 1960-ban azért püfölte a cipőjével az ENSZ közgyűlésén az asztalt, mert egy Fülöp-szigeteki képviselő azt találta mondani, hogy a szovjetek által megszállt Kelet-Európában az állampolgárokat „megfosztották politikai és állampolgári jogaiktól”, és a térséget „bekebelezte a Szovjetunió”.13 Hruscsov kötelességének érezte, hogy visszautasítsa a vádakat. A legtöbb diktatúra még ennek a századnak az elején is jól kidolgozott, végletekig manipulált demokráciaperformanszok mögé rejtette valódi szándékait.14

Manapság az Autokrácia Rt. tagjai fittyet hánynak az őket vagy országukat érő kritikákra. Mianmar és Zimbabwe vezetői egyedül azzal foglalkoznak, hogy a vagyonuk gyarapodjon, és ne veszítsék el a hatalmukat, úgyhogy nem igazán lehet őket zavarba hozni. Irán vezetői magabiztosan vetik el a nyugati hitetlenek véleményét. Kubában és Venezuelában a külföldről érkező kritikákat egyszerűen az ellenük irányuló birodalmi összeesküvés egyértelmű jeleként értelmezik. A kínai és az orosz vezetők pedig már évtizedek óta megkérdőjelezik a nemzetközi szervezetek által használt emberjogi terminológiát, és sikeresen meggyőztek másokat, hogy a háborúval és a népirtással kapcsolatos egyezmények, szerződések, továbbá az olyan fogalmak, mint az „egyéni szabadságjogok” és a „jogállamiság”, nyugati eszméket fejeznek ki, amelyek rájuk nem vonatkoznak.

Mivel a nemzetközi kritikák lepattannak róluk, a modern autokraták szégyentelenül alkalmaznak brutális és nyílt erőszakot. A burmai junta nem rejtegeti azt a tényt, hogy több száz tüntetőt ölt meg Jangon utcáin, köztük kamaszokat is. A zimbabwei rezsim nyíltan zaklatja az ellenzéki jelölteket az egyébként bohózatba illő, rendre elcsalt választások során. A kínai kormány dicsekszik vele, hogy szétbomlasztotta a népszerű demokrácia mozgalmat Hongkongban, és büszke a „szélsőségességellenes” kampányára, melynek keretében muszlim ujgurok ezreit tömegesen tartóztatták le és zárták koncentrációs táborba Hszincsiangban. Az iráni rezsim sem rejtegeti az iráni nőkkel szembeni erőszakos fellépését.15

Szélsőséges helyzetekben az ilyen megvetés átfordulhat az ún. Maduro-modellbe, amelyet Szrgya Popovics nemzetközi demokráciaaktivista nevezett el Venezuela jelenlegi elnöke után.16 A modell lényege, hogy az autokrata vezetők „készek elfogadni, hogy országuk bukott állammá korcsosult”, elfogadják a gazdasági összeomlást, a helyi erőszakot, a tömegeket érintő mélyszegénységet és a nemzetközi elszigetelődést, ha erre van szükség, hogy megtartsák a hatalmukat. Maduróhoz hasonlóan, Bassár el-Aszad szíriai és Lukasenka fehérorosz elnök, tökéletesen megbarátkozott azzal, hogy egy összeomlott gazdaság és társadalom vezetője. A demokráciában élők számára nehéz megérteni ezeknek a rezsimeknek a logikáját, hiszen itt nem számít az állampolgárok boldogulása vagy életminősége. Az elsődleges cél, hogy a vezetők megtartsák hatalmukat és pozíciójukat az állam élén, ennek érdekében pedig hajlandóak akár szomszédos államokat destabilizálni, átlagemberek életét tönkretenni, vagy – folytatva elődjeik gyakorlatát – akár több százezer állampolgárt a halálba küldeni.

Az autokraták világa a huszadik században sem volt egységes, ahogy manapság sem az. A kommunisták és a fasiszták egymással háborúztak, sőt az is előfordult, hogy kommunista fordult másik kommunista ellen.17 Ugyanúgy gondolkodtak azonban arról a politikai rendszerről, amelyet Lenin, a szovjetállam alapítója, gúnyosan „burzsoá demokráciának” csúfolt, és amely véleménye szerint „mindig szűk, korlátozott, hamis, képmutató lesz, paradicsom a gazdagok, csapda és csalás a kizsákmányoltak, a szegények számára”. „A tiszta demokrácia”, írta, „a munkások elbolondítására törekvő liberálisnak a hazug frázisa.”18 Lenin nem meglepő módon nem volt nagy híve a szabad választásoknak sem. „Csak a gazemberek vagy tökfilkók gondolhatják, hogy a proletariátusnak előbb meg kell hódítania a többséget a burzsoázia jármában, a bérrabszolgaság igájában végrehajtott szavazásokon, és csak ezután ragadhatja meg a hatalmat. Ez a korlátoltság vagy a képmutatás netovábbja.”19

A fasizmus alapítói, bár teljes mértékben szemben álltak a lenini rezsimmel, hasonlóképpen lenézően szóltak demokrata ellenfeleikről. Mussolini, az olasz vezető, akinek a mozgalma alkotta meg a „fasizmus” és a „totalitarizmus” kifejezéseket, gúnyosan beszélt a liberális társadalmakról, amelyek gyengék és elkorcsosultak.20 Már 1932-ben megjósolta, hogy „a liberális állam sorsa, hogy elenyésszen. A mai világ politikai kísérletei mind szembemennek a liberalizmussal.” Kiforgatta a demokrácia fogalmát is, mivel a szemében az olasz és a német diktatúrák testesítették meg a „legnagyszerűbb és legegészségesebb demokráciákat, amelyek a világon léteznek”. Hitler liberalizmuskritikája hasonló gondolatmenetet követett. A Mein Kampf című művében azt írta, hogy a parlamentáris demokrácia „az emberiség hanyatlásának egyik legkomolyabb jele”.21 Továbbá kijelentette, hogy „a magasabb kultúrának nem az egyén szabadsága a szimbóluma, hanem az egyén szabadságának a korlátozása”, amennyiben azt egy faji szempontból tiszta szervezet végzi.

Mao Ce-tung, a Kínai Népköztársaság későbbi diktátora már 1929-ben figyelmeztetett az „ultrademokratikus” eszmék veszélyére, „amelyek teljes mértékben összeegyeztethetetlenek a proletariátus harcával”.22 Ez a véleménye később belekerült a A vörös könyvecske című munkájába is. A modern kori mianmari rendszer egyik alapító dokumentuma, az 1962-ben publikált, „Burma útja a szocializmus felé” című irat dühödten támadja a választott törvényhozó testületeket: „Burma »parlamentáris demokráciájának« nem sikerült hozzájárulnia a szocialista rendszer fejlődéséhez, ráadásul a benne rejlő következetlenségek, hibák, gyengeségek és kiskapuk, a visszaélések és az érett közvélemény hiánya okán, eltévedt és letért a szocialista útról.”23 Szajed Khutub, a modern kori radikális iszlám egyik eszmei alapítója, átvette a kommunisták egyetemes forradalomba vetett hitét és a fasiszták szent meggyőződését az erőszak felszabadító erejéről. Hitlerhez és Sztálinhoz hasonlóan amellett érvelt, hogy a liberális eszmék és a modern kereskedelem fenyegetést jelentenek az eszményi civilizáció, esetében az iszlám civilizáció kialakulására. Ideológiáját a demokráciával és az egyén szabadságával szemben határozta meg, ezáltal létrehozva a pusztítás és halál kultuszát. Ladan és Roya Boroumand, két iráni kutató és emberjogi aktivista értelmezésében, Khutub úgy képzelte, hogy egy „ideológiailag tudatos, élenjáró kisebbség” vezetné az erőszakos forradalmat, amely létrehozza az eszményi társadalmat.24 Ez egy osztály nélküli társadalom lenne, ahol a liberális demokráciák „önző egyénét” felszámolnák, és megszűnne az „emberek egymás közötti kizsákmányolása”. Egyetlen vezetője Isten lenne, aki az iszlám jog (saría) segítségével kormányozna. A kutatók szerint ez maga a „leninizmus iszlám kaftánban”.

A modern autokraták sok szempontból mások, mint huszadik századi elődeik. De a régebbi vezetők és gondolkodók örököseinek, utódainak és majmolóinak, bármennyire különböznek is egymástól ideológiailag, van egy közös ellenségük. Ez az ellenség pedig mi vagyunk.

Jobban mondva, a demokratikus világ, „a Nyugat”, a NATO, az Európai Unió, az adott rezsim belső demokratikus ellenzéke és az őket inspiráló liberális eszmék. Liberális eszmék alatt azt értjük például, hogy a jog semleges erő, nem szabad kiszolgáltatni a politika szeszélyeinek; hogy a bíróságok és a bírák legyenek függetlenek; hogy nem illegális a politikai ellenzék; hogy garantált a szabad véleménynyilvánítás és gyülekezési jog; hogy lehetnek olyan független újságírók, értelmiségiek és gondolkodók, akik kritikát fogalmaznak meg a vezető párttal vagy vezetőjével szemben, miközben az államhoz hűségesek maradnak.

Az autokraták gyűlölik ezeket az elveket, mert veszélyt jelentenek a hatalmukra. Hiszen ha a bírák és az esküdtek függetlenek, akkor a vezetőket felelősségre lehet vonni. A valóban szabad sajtó fényt deríthet a magas szintű csalásokra és a korrupciós ügyekre. Ha az állampolgárok olyan rendszerben élnek, ahol képesek befolyással lenni a kormányzatra, akkor azt a rendszert le is tudják váltani.

A demokratikus világgal szembeni ellenséges viszony nem csupán a hagyományos geopolitikai versengés része, ahogy azt sok „realista” és a nemzetközi kapcsolatok témájában jártas stratéga hiszi. Ezek az ellenséges érzelmek a demokratikus politikai berendezkedés lényege ellen irányulnak, az „elszámoltathatóság”, a „transzparencia” és a „demokrácia” fogalmai ellen, amelyeket a demokratikus világ és a saját ellenzékük is használ, s mindkettőt el akarják pusztítani. Ez jól látszik az általuk használt nyelvezetben is. Amikor Hszi Csin-ping 2013-ban hatalomra került, megjelent egy belső használatra szánt feljegyzés, amely a rejtélyes Kilences számú dokumentum, illetve „Közlemény az ideológiai szféra jelenlegi állapotáról” néven vált ismertté. Felsorolta „a hét fő veszélyt”, amely a Kínai Kommunista Pártra leselkedik. A lista élén a nyugati alkotmányos demokrácia szerepelt, ezt követte az „egyetemes értékek” fogalma, a média függetlensége és állampolgári részvétel, továbbá a Kommunista Párt „nihilista” kritikája. A hírhedtté vált dokumentum azzal a gondolattal zárult, miszerint „a Kínával szemben ellenséges nyugati erők”, az ország másként gondolkodóival karöltve, „újra és újra beférkőznek az ideológiai szférába”. A dokumentum azt javasolta a párt vezetőinek, hogy szorítsák vissza ezeket az eszméket, és tartsák ellenőrzés alatt a nyilvános térben, mindenekelőtt az interneten vagy bárhol máshol, ahol felbukkannak.25

2004 óta az oroszok hasonló fenyegetésekre koncentrálnak. Abban az évben zajlott az ún. narancsos forradalom Ukrajnában, amely a tüntetők narancssárga pólóiról és zászlóiról kapta a nevét, és ami az ügyetlenül elcsalt elnöki választások miatt tört ki. A feldühödött tömeg meghiúsította Viktor Janukovics végletekig manipulált és jól megtervezett győzelmét, ami különösen felzaklatta az oroszokat, mivel Janukovics élvezte Putyin közvetlen támogatását. Egy évvel korábban hasonlóan fékezhetetlen tüntetéssorozat hatalomra juttatta Georgiában az európai irányt támogató Mikhail Szaakasvilit. A két esemény okozta megrázkódtatást követően Putyin az orosz propaganda központi elemévé tette a „színes forradalmak” mumusát. A polgári tiltakozó mozgalmakra azóta mindig „színes forradalmakként” hivatkoznak, amelyeket külső erők szítanak. A népszerű vezetőkből mindig külföldi bábok lesznek, a korrupcióellenes és demokráciapárti szlogeneket pedig a káosszal és a bizonytalansággal kötik össze. Amikor 2011-ben választási csalás miatt Oroszországban is tömegtüntetések törtek ki, Putyin keserűen idézte fel a narancsos forradalmat, amely véleménye szerint „egy bejáratott, fondorlatos módja a társadalom destabilizálásának”, és azzal vádolta az orosz ellenzéket, hogy „átültetik ezt a gyakorlatot az orosz földre is”, hiszen egy hasonló népfelkelés fenyegette a hatalmát.26

Tévedett, nem volt semmiféle „fondorlatos mód”, amelyet „átvett” az ellenzék. Az általános elégedetlenségnek az utcai tüntetéseken kívül egyszerűen nem volt más csatornája Oroszországban, hasonlóan Kínához. Putyin ellenfeleinek nem volt semmiféle jogi eszközük az elnök elmozdítására. A rezsim kritikusai Oroszországban azért beszélnek a demokráciáról és az emberi jogokról, mert így tudják megfogalmazni az őket ért igazságtalanságokat. Hasonlóképpen indultak el demokratikus átalakulások a Fülöp-szigeteken, Tajvanon, a Dél-afrikai Köztársaságban, Dél-Koreában, Mianmarban, Mexikóban; továbbá idekapcsolhatók a „népi forradalmak”, amelyek 1989-ben rendszerváltást hoztak Kelet-Európában, illetve a 2011-es arab tavasz és a 2019–20-ban zajló hongkongi tüntetéshullám.

Ez a probléma veleje: az Autokrácia Rt. vezetői tisztában vannak vele, hogy mindig lesznek olyan állampolgárok, akik számára fontos az átláthatóság, az elszámoltathatóság, az igazság és a demokrácia nyelvezete. Hatalomban maradásukhoz támadniuk kell ezeket az eszméket, bárhol bukkannak is fel.

Oroszország 2022. február 24-én totális támadást indított Ukrajna ellen, ami az első kinetikus háború az Autokrácia Rt. és a legtágabb értelemben demokratikusnak nevezhető világ között. Oroszország különleges szerepet játszik az autokrata közösségben; egyrészt ebben az országban született meg a kleptokrácia és a diktatúra modern házassága, másrészt Oroszország különösen agresszívan igyekszik felborítani a status quót. Az inváziót ebben a szellemben tervezték meg. Putyinnak nemcsak területszerzési céljai voltak, hanem demonstrálni akarta, hogy a nemzetközi térben való viselkedés régi szabályai már nem érvényesek.

A háború első napjától kezdve Putyin és az orosz biztonságpolitikai elit hivalkodóan demonstrálta, hogy lenézi az emberi jogi nyelvezetet, semmibe veszi a háborús törvényeket, és megveti a nemzetközi jogot, illetve azokat az egyezményeket, amelyeket egykor maguk az oroszok is aláírtak. Közszolgákat és polgári vezetőket tartóztattak le: polgármestereket, rendőrtiszteket, köztisztviselőket, iskolaigazgatókat, újságírókat, művészeket és múzeumi kurátorokat. Számos elfoglalt dél- és kelet-ukrajnai városban építettek civileknek szánt kínzókamrákat.27 Több ezer gyermeket raboltak el, egyeseket a családjuktól szakítottak el, másokat árvaházakból hurcoltak el, új „orosz” identitást próbáltak rájuk erőltetni, és megakadályozták, hogy visszatérjenek Ukrajnába.28 Szándékosan veszélyeztették a segélyszolgálatok munkatársainak munkáját és életét.29 Félresöpörve a területi integritás elvét, amelyet Oroszország az ENSZ Alapokmányában és a helsinki záróokmányban elfogadott, Putyin 2022 nyarán bejelentette, hogy olyan területeket csatolnak Oroszországhoz, amelyeket még nem is ellenőrzött a hadserege. A megszálló erők elrabolták, majd exportálták az ukrán gabonát, ukrán gyárakat és bányákat „államosítottak”, azaz Putyinhoz közeli orosz üzletembereknek adták át őket, valósággal gúnyt űzve a nemzetközi tulajdonjogból.30

Ezek a lépések nem a háborút kísérő járulékos károk vagy véletlen mellékhatások voltak. Mind része volt annak a tervnek, hogy szándékosan aláássák azoknak az eszméknek, szabályoknak és egyezményeknek az erejét, amelyek 1945 óta a nemzetközi jog alapját képezték, továbbá, hogy elpusztítsák az 1989 után létrejött európai rendet, és csorbítsák az Egyesült Államok és demokráciapárti szövetségeseik befolyását és hírnevét. „Ez egyáltalán nem Ukrajnáról szól, hanem a világrendről” – jelentette ki Szergej Lavrov, orosz külügyminiszter, nem sokkal a háború kezdete után.31 „A jelenlegi válság a modern történelem sorsdöntő és korszakalkotó pillanata. A csata tétje maga a világrend természete.”

Putyin abba a hitbe ringatta magát, hogy következmények nélkül megúszhatja ezeket a bűntetteket, és hamar győzedelmeskednek a katonái, mert vajmi keveset tudott a modern Ukrajnáról. Úgy képzelte, hogy az ország nem fogja megvédeni magát, és a többi demokrácia is fejet hajt majd a követelései előtt. Arra számított, hogy az amerikai és európai vezetők nem lesznek képesek érdemben fellépni a mély politikai megosztottság miatt, amelyet egyébként maga is igyekezett súlyosbítani az elmúlt években. Úgy vélte, hogy az európai üzleti közösség, amelynek már jó ideje udvarolt, követelni fogja az orosz kereskedelmi kapcsolatok újranyitását.

A világ különböző pontjain hozott döntések a 2022-ben indított inváziót követően rácáfoltak Putyin várakozásaira: Washington, London, Párizs, Brüsszel, Berlin és Varsó, továbbá Tokió, Szöul, Ottawa és Canberra mind a szankciók mellett foglalt állást. A demokratikus világ gyors és komoly szankciókat foganatosított Oroszországgal szemben, az orosz állami kintlévőségeket befagyasztották, és az orosz bankokat kizárták a nemzetközi fizetőrendszerekből. Mintegy ötven ország szolgáltatott fegyvereket, hírszerzési információkat és pénzt az ukrán kormánynak. A politikai semlegességéről híres Svédország és Finnország úgy döntött, hogy csatlakozik a NATO-hoz. A német kancellár, Olaf Scholz bejelentette, hogy a németek fordulóponthoz érkeztek, és az ország, 1945 óta először, fegyvereket szállított egy európai háborúhoz. Az amerikai elnök, Joe Biden, egy varsói beszédében azt mondta, hogy a jelenlegi helyzet próbatétel Amerika, Európa és a transzatlanti szövetség számára. „Kiállunk-e a nemzetek szuverenitása mellett?” – kérdezte. „Kiállunk-e azokért az emberekért, akiknek joguk van az agresszió nélküli szabad élethez? Kiállunk-e a demokrácia mellett?” A válasza egyértelmű igen volt, amit hangos üdvrivalgás követett. „Erősek leszünk és egységesek.”32

Putyin alábecsülte a demokratikus világ egységét, a demokráciák viszont nem fogták fel, hogy milyen súlyos kihívással néznek szembe. Hasonlóan a venezuelai és fehéroroszországi aktivistákhoz, a demokratikus világnak is rá kellett jönnie, hogy nem csak Oroszország ellen harcol Ukrajnában, hanem az egész Autokrácia Rt. ellen.

Hszi Csin-ping már azelőtt jelezte támogatását Oroszországnak, hogy a törvénytelen invázió elkezdődött volna. A két ország vezetői közös nyilatkozatot adtak ki február 4-én, alig három héttel Kijev bombázása előtt. Számítva az amerikai és az európai felháborodásra, a vezetők már előre kijelentették, hogy nem vesznek tudomást az orosz lépések elleni kritikáról, különösképpen, ha a bírálat „a demokrácia és az emberi jogok ürügyét használja, hogy beavatkozzon a szuverén országok belügyeibe”.33 Bár Hszi sosem volt olyan megszállottja Ukrajna elpusztításának, mint az orosz elnök, és úgy tűnt, a kínaiak szeretnék elkerülni a nukleáris eszkalációt, Kína részéről mégis elmaradt a nyílt kritizálása az orosz lépéseknek. Ráadásul hasznot is húztak a kialakult helyzetből, olcsón jutottak orosz olajhoz és gázhoz, továbbá csendben honvédelmi technológiát adtak el az oroszoknak.34

Nem ők voltak az egyetlenek. A háború előrehaladtával Irán több ezer halálos drónt exportált Oroszországba.35 Észak-Korea pedig lőszert és rakétákat szállított.36 Azok az afrikai országok pedig, amelyek gazdaságilag függenek Oroszországtól, pl. Eritrea, Zimbabwe, Mali és a Közép-afrikai Köztársaság, támogatták Oroszországot az ENSZ-ben és egyéb fórumokon.

A háború kezdetekor Fehéroroszország engedélyezte az orosz katonai csapatoknak, hogy az ország területére lépjenek, és használják az autósztrádákat, vasútvonalakat és katonai bázisokat.37 Az illiberális államok, például Törökország, Georgia, Kirgizisztán és Kazahsztán, amelyeknek szoros érdekkapcsolatai vannak az autokrata világ szereplőivel, azzal segítettek Oroszországnak elkerülni az orosz védelmi ipart sújtó szankciókat, hogy szerszámgépeket és elektronikai eszközöket importáltak. India élt a lehetőséggel és olcsó orosz olajat vásárolt.38

2023 tavaszára az orosz tisztviselők vérszemet kaptak. Előkerült egy eurázsiai digitális pénznemnek a gondolata, amely valószínűleg a blokklánc-technológiára épült volna, és átvehette volna a dollár helyét a régióban, ezáltal visszaszorítva az amerikai globális gazdasági befolyást. Napirenden volt, hogy szorosabbra fűzik a viszonyukat Kínával, megosztják kutatási eredményeiket a mesterséges intelligencia és a dolgok internete területén. Mindezek végső célja mindig is egyértelmű volt. Egy kiszivárgott dokumentum szerint, amely Lavrov szavait idézte: Oroszországnak arra kell törekednie, hogy „új világrendet teremtsen”.39

Sokan értenek egyet ezzel a céllal. Figyelembe véve, hogy különféle technológiai megoldásokat és taktikákat másolnak egymástól, összekötik őket a közös gazdasági érdekek, valamint, hogy foggal-körömmel ragaszkodnak a hatalomhoz, azt láthatjuk, az autokráciák abban a hitben élnek, hogy győzelemre állnak. Ennek a könyvnek ez a hit a témája, annak eredete és szilárdsága, továbbá annak a története, hogy a demokratikus világ még eleinte segített is megerősíteni ezt a meggyőződést, de szó lesz arról is, hogyan tudunk végül győzedelmeskedni.

Tartalom

Bevezető. Az Autokrácia Rt.

1. A kapzsiság, ami összeköt

2. A kleptokrácia rákos terjedése

3. A narratíva irányítása

4. Az operációs rendszer megváltoztatása

5. A demokraták bemocskolása

Epilógus. Egyesült demokraták

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Wertheimer Gábor

Kézirat-előkészítő és korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 158 9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License