Horváth Ádám

Sorsválasztások

Életútinterjú
– részlet –

Készítette
Lévai Júlia

TÉNYEK ÉS TANÚK

A kiadás alapja
az 1956-os Intézet Oral History Archívuma részére 2003. február–márciusban készült életútinterjú
(forrás: Veritas Történetkutató Intézet és Archívum)

A Mérei Anna által Horváth Ádámmal 2000. május 15-én készített interjú részlete
a USC Shoah Foundation
– The Institute for Visual History and Education
archívumából származik
Interview of Ádám Horváth
is from the archive of
USC Shoah Foundation
– The Institute for Visual History and Education
»http://sfi.usc.edu/«

Sajtó alá rendezte és a jegyzeteket írta
SCHMAL ALEXANDRA

© Horváth Ádám örökösei, 2025
© Lévai Júlia, 2025

Beszélgetéseink emlékéhez

Az életútinterjúk általában a „főhős” lakásán készülnek, hiszen ez biztosítja a legjobban a beszélgetésekhez szükséges bizalmas légkört.

Ez Horváth Ádámmal is így volt, ami egyúttal azt is jelentette, hogy miután befejeztünk egy-egy adagot, mintegy levezetésképp átmentünk a másik szobába. Ott pedig a felesége, Csűrös Karola várt minket egy kis aprósütivel és valami innivalóval. Ádám ekkor hetvenhárom, Karola (becenevén Karcsi) hatvanhét éves volt. És bár addigra az időponthoz inkább az „öreg este” illett jobban, ezek a társalgásaink kifejezetten fiatalosak voltak. Ám ennél is fontosabb, hogy az interjúalanyom ilyenkor is pontosan ugyanolyan maradt, mint amilyen előzőleg volt, a nyitott mikrofon előtt. Azt láttam, hogy az ő viselkedésében nincs különbség aközött, hogy komoly szándékkal beszélgetünk‑e az élet fontos dolgairól, egy magnó előtt, vagy egy süteményes asztal mellett, csak úgy, cél nélkül fecserészünk. Ő mindkét esetben ugyanaz a minden allűrt, manipulációt nélkülöző, egyenes és őszinte ember volt. Bajban lenne az a tévés, aki egy „híres emberek, papucsban” típusú műsort akarna vele leforgatni, mert nem tudná megkülönböztetni a főszereplője „hivatalos” és „laza” arcát. Én viszont ebből tökéletesen megértettem, hogy Ádám mitől volt képes – nem találok rá jobb kifejezést – állni a sarat olyankor is, amikor a körülötte lévő világ igencsak próbára tette az erejét. Ő alighanem már ötévesen eldöntötte: nincs fontosabb az életben az önazonosságnál. Történjék bármi: abból a nézőpontból, amelyből ő tekint a világra, sosem hagyja magát kibillenteni.

Mint az itt következő beszélgetésekből is kiderül, ez azért korántsem volt könnyű. Pláne az élete elején, amikor mind a körülötte zajló, őrületes családi kavargások, mind a történelem aktuális „játékai” alaposan próbára tették. Például azzal, ahogy a háború idején a halállal is kitapintható közelségbe került. Csakhogy a dolgok éppen ettől a közelségüktől váltak a számára érdekesekké, és tették tanulmányozhatóvá s ezáltal érhetővé, feldolgozhatóvá is a valóságot. A művészet nyelvén szólva: ez a közelség volt az, amitől az őt érő hatások egyúttal a témáivá is váltak. Ez vezette el őt ahhoz is, hogy a munkássága később jelentős részben az egyedi megközelítések lehetőségeire épüljön. Nem véletlen, hogy ő volt nálunk az első rendező, aki egy zenekari előadás felvételénél nem elégedett meg a karmester hátának látványával. Ezért bevitte a kamerát a pulpitussal szemközti pontra: lássa a néző is, amit a zenészek látnak, s egy kicsit maga is benne legyen abban a térben, amelyben éppen megszületik a hangzás. És ebből – legalábbis egy jó dirigens esetén – megértse, mire is valók a karmesteri gesztusok, mit befolyásolnak, mit nem, és mi mindent fejezhetnek ki az egyes hangszercsoportok belépésének jelzésétől a tempóvétel, a hangerő beállításán át a kisebb szünetek nagyon pontos betartásáig.

Emellett a közelség és a megközelítés fogalmának kiemelt szerepe arra is jó volt, hogy a legkülönfélébb műfajokkal és formákkal hozza őt kapcsolatba. És bár az nem volt titok, hogy nála a zene áll az első helyen, ugyanolyan mélyen köze volt a prózai művekhez is, mint az operákhoz, balettekhez vagy épp az oratorikus alkotásokhoz.

Ha végignézünk televíziós munkásságán, látjuk, hogy abban mindenféle műsortípusra akad példa. Ez pedig egyúttal a dokumentálás fontosságát is jelzi az életművében. Az, hogy az általa készített műsorok közt ugyanúgy vannak egyetlen személyre koncentráló portrék, közéleti témákat feldolgozó beszélgetések, mint sokszereplős operák, zenekarral, kórussal előadott oratorikus művek, színes, látványos balettek, szilveszteri vagy egyéb kabarék és éveken át sugárzott teleregények, jelentősen árnyalhatja a hatvanas évektől az ezredfordulóig tartó időszak képét.

Itt kell szót kell ejteni arról is, hogy Horváth Ádám nevét a többség elsősorban a Szomszédok és az Életképek című sorozatokból ismeri, ezek révén emlékszik rá. Ez azonban mit sem változtat azon, ahogyan a jelenléte évtizedeken át határozottan erősítette a magyar televíziózásnak egy fontos vonását. Azt, ahogyan a tévé erényt is tudott kovácsolni az akkori, egyágú-egyideológiájú rendszer hátrányaiból. Amelyben alapvetően rettentő erős korlátokat jelentett, hogy mint minden egyebet, ezt is egyetlen központból irányították, és hogy Magyarországon csupán egyetlen Televízió, egyetlen Rádió volt (még ha egy idő után szaporodni kezdtek is a csatornáik). Ugyanakkor ez az egyetlenség óhatatlanul arra is rákényszerítette a munkatársakat, hogy az összes fontos területet, így a kultúra és a művészet területének gondozását, eseményeinek közvetítését is a saját feladatuknak tekintsék. Amiért nagyjából a hatvanas évek második felétől (amely általában is egyfajta nyitás időszakának nevezhető) a Magyar Televízió jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy a művészet, de általában is a kultúra fontos tényezőként legyen jelen ott, a nézők szeme előtt. Tehát hogy akik este, de akár más időpontban is kinyitották a készülékeiket, azok a képernyőn akkor is találkozzanak a „koncert” vagy a „színházi közvetítés” fogalmával, ha amúgy inkább a játékfilmeket vagy a teleregényeket kedvelték. De így legalább tudtak róla, hogy létezik a dolgoknak egy másik szférája is. Ennek a fajta kulturális missziónak az egyik, és korántsem lényegtelen szereplője volt Horváth Ádám, aki végül hat évvel az itt olvasható interjú elkészülte után, 2009-ben vonult vissza a rendezéstől. Ezután még tíz évig élt, majd nyolcvankilenc évesen halt meg, 2019 júniusában.

Meg kell itt ismét említenem Csűrös Karolát, akivel látható harmóniában éltek együtt több mint ötven évig. Kötelékük annyira erősnek bizonyult, hogy Ádám végleges kilépését Karola nem tudta elviselni, és kétévnyi, folyamatos lelki szenvedés után, 2021-ben szintén meghalt. „Utánament”, ahogyan mondani szokás. Aminek azonban az esemény tragikus volta ellenére is megvan a maga szépsége, hiszen az emberi közelség, az összetartozás mindenhatóságát bizonyítja. Így ez még mindenképpen hozzátartozik Horváth Ádám drámai és vidám történetekben egyaránt gazdag élettörténetéhez, mint annak balladai szépségű lezárása.

Lévai Júlia

„Szanaszét voltak a világban”

[Most visszatérünk a régmúltba. Ki az, akiről a legrégebbi időkből tudna beszélni a családjában?‍¹

Azt hiszem, anyai ágon az 1800-as évek elejétől tudunk valamennyit. Egy Schossberger nevű hölgy összeházasodott egy Hartmann nevű férfival. Hartmann neve Keményffi lett, ebből a Keményffi ágból származik az az ükapám, aki kereskedő volt az 1800-as évek elején, majd részt vett a szabadságharcban 1848-ban mint katona, akkor már, azt hiszem, Keményffi Gábor Ádám néven, az Ádám név onnan származik. Utána a tőzsde titkára volt; valamikor 1860 körül halt meg. Az ő házasságukból született a dédanyám; öt testvére volt.

A másik ágon, Aradról származik az eredetileg Weiss nevű dédapám. Az ő fölmenőiről nem tudok, csak annyit, hogy az apja kocsmáros volt Aradon. Onnan indult el Weiss József Budapestre, hogy elvigye a verseit Jókai Mórhoz, aki azt mondta, hogy a versek jók, de ilyen néven ne legyen valaki költő. Úgyhogy ő Vészire változtatta a nevét, és újságíró lett belőle. Valamilyen titokzatos módon megtanult öt nyelven tökéletesen. Elvette feleségül a dédanyámat, Keményffi Franciskát, családi néven Ferikét. Mindkettőjüket ismertem, fényképem is van róluk. Vészi József fontos politikai és sajtótörténeti személyiség volt, ő alapította a Budapesti Napló című újságot, amelynek az elbeszélések meg leírások szerint kiváló főszerkesztője volt, és az egész fiatal magyar irodalmat, Heltai Jenőt, Szép Ernőt, Molnár Ferencet, Lengyel Menyhértet odacsábította szerzőnek. Meglehetősen radikális gondolkozású újságíró és politikus volt, aki aztán az első világháború után a rövid ideig regnáló darabontkormánynak lett a sajtófőnöke. Ez annyira jelentős politikai pecsét volt az ő életén, hogy egy időre családostul Berlinbe emigrált. Hogy milyen jól tudott nyelveket, az onnan is kiderül, hogy a híres német rendező, Max Reinhardt fölkérésére három nap alatt lefordította a Bánk bánt németre, amit Berlinben be is mutattak. Nem tudom, hogy megvan‑e a kézirat. A darab megbukott – miért lett volna Berlinben siker a Bánk bán? Később visszatelepült Magyarországra, és eltávolodott a radikális irányzattól: előbb felelős szerkesztője, majd főszerkesztője lett a Pester Lloydnak, főrendiházi tag volt, és 1940-ig élt. Valamikor az 1850-es években született, nagyon hosszú élete volt. A dédanyám 1945-ig élt, háziasszony volt, hat gyereket nevelt föl, és úgy tudom, szabadidejében a Budapesti Izraelita Nőegylet elnöknőjeként tevékenykedett. Nagyon markáns, gyönyörű szép tartású asszony volt.

A hat gyerekükből hat furcsa ember lett. Az egyikük, a legfiatalabbtól kezdve, Vészi Gábor, aki Londonban halt meg néhány évvel ezelőtt, vegyésznek tanult Berlinben. Az eggyel idősebb fiú, Gyula orvosként tanult Bonnban, és harmincéves korában már egyetemi tanár volt ugyanott. Aztán ez a két testvér egy osztrák testvérpárt vett feleségül. Vészi Gyula és a felesége spanyolnáthában haltak meg harmincéves korukban ugyanazon a napon. Gyula után következett Vészi Lenke, Márkus Andorné. Márkus Andor az Angol–Magyar Bank igazgatója volt, nagyon kiváló ember. Londonban haltak meg mindketten. A következő lány, Vészi Edit szintén háztartásbeli volt, Balkányi Kálmán ügyvédhez ment hozzá, aki a Gyáriparosok Szövetségének volt titkára.‍² Ő és a felesége is Párizsban halt meg.

A következő gyerek, Vészi Jolán, Bíró Lajos írónak lett a felesége. Bíró 1860 körül született Bécsben. Nagyváradon Ady legjobb barátja lett, kitűnő színműíró és filmszerző, a Károlyi-kormány külügyi államtitkára. Ennek kapcsán emigráltak egy időre Olaszországba, aztán visszatértek; az ő neve még szerepelni fog, mert anyámat hosszú ideig ők nevelték. Később ismét kivándoroltak: Korda Sándorral együtt mentek ki előbb Amerikába, és miután Amerika nem ízlett nekik, visszatértek Londonba, a három Korda testvér, meg Bíró Lajos, a felesége és a lánya, Bíró Vera. Korda és Bíró megalapította a London Film Productions vállalatot. Első nagy sikerű filmjeik – a VIII. Henrik magánélete, A bagdadi tolvaj, az Öt lépés Kairó felé – forgatókönyvét Bíró írta. A feleségét ismertem, Bírót már nem.

A legidősebb lány volt a nagyanyám, Vészi Margit, aki festeni tanult Párizsban, zenét tanult Rómában, újságíró volt, írt, és férjhez ment Molnár Ferenchez, aki az én nagyapám. Most eggyel megint visszaugrom. Molnár Ferenc apja, dr. Neumann Mór orvos, az első magyar üzemorvos – a Ganz Villamossági Gyár üzemorvosa – és Eiffel háziorvosa volt, amíg Eiffel Budapesten dolgozott.

Az építész?

Az építész Eiffel építette a Nyugati pályaudvart és a Margit hidat. Még a mondását is hordozza a történelem: Budapesten is megépítette az Eiffel-tornyot, csak fekve. Ez a Margit híd. Szóval a dédapám Eiffelnek volt a háziorvosa, és két gyereke volt, az egyik Molnár Ferenc, akit Genfbe küldött joghallgatónak, a másik Molnár Erzsébet, aki egész életében itt élt Budapesten.

A Molnár Ferenc–Vészi Margit házasságból született az én anyám, Molnár Márta. Először Horváthné Molnár Márta, aztán Sárközi Györgyné Molnár Márta, aztán Sárközi Márta. Egyetlen gyerek, tulajdonképpen a születése előtt már szétment ez a házasság. Molnár még kétszer megnősült, a második felesége Fedák Sári színésznő volt. Akkor Molnár már európai hírű színdarabírónak számított. Egyébként ő is a Budapesti Naplónál kezdett. Genfből tudósított olyan híres eseményekről, mint a Debussy Egy faun délutánja párizsi bemutatója, ahol jelen volt tolmácsként; aztán Vészi egyetlen hívó szavára hazajött, otthagyta az egyetemet, és beállt a Budapesti Naplóhoz.

Németül és magyarul egyformán jól írt, franciául kiválóan tudott. Rettenetesen sok darabot fordított le franciából és németből magyarra. Ez volt az ő színműírói iskolája. A sógorával, Bíróval némileg párhuzamosan futottak. Csak épp Molnár nagyon sikeres volt. A Bíró is sikeres volt, de Molnár publicistaként is kiváló volt, színműíróként pedig világhírű a mai napig.

A húga itt élt Pesten, valahogy átvészelte az időket. Molnár ’29-ben hagyta el Magyarországot. Addig is járta a világot, mert ahol darabjai mentek, ott megjelent Londontól New Yorkig. Egyszer találkoztam vele ’37-ben, amikor a testvérem született, de erről még lesz szó. Az egész családból tulajdonképp kezdetben mindenki itt élt. Ez most csak az anyai ág. A mi szűken vett családunkon kívül ezen az ágon mindenki elment innen.

Mikor mentek el?

Mindenki máskor. Vészi Gábor, anyám nagybátyja a harmincas években települt ki Londonba, ahol az előbb említett Márkus Andor bankigazgatónak a Manchesterben végzett mérnök fiával, Péterrel alapított egy elektronikai gyárat. A halálukig ezt csinálták.

A nagyapám ugye már ’29-ben elment. A nagyanyám, miután elvált a Molnártól, Olaszországban is járt, Az Est-lapok nyugat-európai tudósítója volt, a svéd királlyal teniszezett, és egy lexikonban úgy szerepelt, hogy „Vészi Margit újságíró, ült repülőgépen is”. Amikor kitört az első világháború, érdekes módon Vázsonyi Vilmos politikus biztatására Molnár vállalta, hogy haditudósító lesz. Erről van egy kétkötetes könyve is, ami most fog újra megjelenni.‍³ A nagyanyám is, sőt Bíró Lajos is haditudósító lett, és egymástól teljesen függetlenül, a legkülönbözőbb stílusban tudósítottak. A háború után jött Molnár nagy reneszánsza; akkor a nagyanyám utazó újságíróként dolgozott, tehát anyám itt maradt egyedül, Bíró Lajosékra bízva. Aztán a nagyanyám másodszor is férjhez ment, Olaszországba, egy Paolo Mantica nevű báróhoz, aki keményen Mussolini-ellenes újságíró volt. Akkor anyám egy ideig Firenzébe és Rómába járt iskolákba.

Hány éves volt akkor az édesanyja?

Az alsó iskolákat járta ott, az első három-négy osztályt. Tízéves korában már átküldték Drezdába, ahol németül folytatta. Olaszul kezdte az elemit, aztán Drezdában volt, utána pedig betették Montreux-be egy intézetbe, ahol franciául folytatta a tanulmányait és angol nyelvtanári vizsgát tett, aztán megbukott, azt hiszem, negyedik vagy ötödik középiskolában számtanból, és abbahagyta a tanulmányait. És akkor egy ideig a Bíróéknál lakott, az anyja eközben ugye az olasz báróval élt. Egészen addig, amíg Mussolini fölháborodott valamelyik cikkén, és száműzte Szicíliába.

A bárót meg a nagymamát?

A nagymama nem ment a báróval, mert közben nagyon mély érzelmi barátságba került Puccinivel.

Ez egy szerelem volt, nevezhetjük annak?

A fönnmaradt levelek – amelyek az én sorsomban is szerepet játszanak – egyik része szerelemről szól, a másik része arról, hogy beszélje rá Molnárt, hogy engedjen a Liliom című darabjából operát írni. Amire a Molnár azt felelte, hogy a Liliom azért legyen híres, mert én írtam, és nem azért, mert a Puccini megzenésíti. – Tehát ők szanaszét voltak a világban, anyám pedig végül hazakerült… … …

Horváth Ádám jelentősebb rendezései

Háry János (Zenés TV Színház, 1962), zene: Kodály Zoltán, í. Harsányi Zsolt, Paulini Béla, forg.kv. Romhányi József, dram. Kármán György, op. Kocsis Sándor

Székely Mihály (portréfilm, 1963), í. Keresztury Dezső, dram. Apor Judit, zene: Giuseppe Verdi, Wolfgang Amadeus Mozart, Mogyeszt Muszorgszkij, Bartók Béla, op. Kocsis Sándor

Zenélő órák (zenei sorozat, 1964–1967), szerk. Kármán György, op. Molnár Miklós, Czabarka György, Bíró Miklós, Sík Igor

A csengő (Zenés TV Színház, 1966), zene: Gaetano Donizetti, í. Gaetano Donizetti, műford. Blum Tamás, dram. Kármán György, op. Sík Igor

Heltai-est (1966), í. Heltai Jenő, szerk. Lehel Judit, op. Nagy József

Énekóra (Zenés TV Színház, 1967), zene: Tamássy Zdenkó, í. Karinthy Frigyes, Romhányi József, op. Czabarka György

Kun Zsuzsa (portréfilm, 1967), szerk. Vecsernyés János, zene: Pjotr Csajkovszkij, Szergej Rahmanyinov, op. Nagy József

Orosz Adél–Róna Viktor (portréfilm, 1967), dram. Vecsernyés János, zene: Aram Hacsaturján, Adolphe Adam, Kenessey Jenő, op. Nagy József

Gépírók (tévéfilm, 1967), í. Murray Schisgal, dram. Benedek Katalin, op. Sík Igor

Hunyady-est (novellaadaptációk, 1968), í. Hunyady Sándor, forg.kv. Liszkay Tamás, dram. Lehel Judit, op. Nagy József

A ló is ember (tévéfilm, 1968), í. Csurka István, dram. Lendvai György, op. Nagy József

Budavári te Deum – Budapesti Zenei Hetek (1968), zene: Kodály Zoltán, szerk. Vecsernyés János, karmester: Ferencsik János

A mesterdalnok – Simándy József portré (1969), szerk. Vecsernyés János, zene: Richard Wagner, Georges Bizet, Amadeus Mozart, Ludwig van Beethoven, Kodály Zoltán, Giuseppe Verdi, Giulio Caccini, op. Nagy József

A fából faragott királyfi (Zenés TV Színház, 1970), zene: Bartók Béla, í. Balázs Béla, koreogr.-forg.kv. Seregi László, dram. Vecsernyés János, op. Nagy József

Egy óra – három arc (Darvas Lili-portré, 1972) í. Manfred Schwarz, Görgey Gábor, dram. Aczél János, műford. Thurzó Gábor, Lőrinc Anita, op. Bíró Miklós

Lehel György (portréfilm, 1974), szerk. Lehel Judit, op. Nagy József

Markó Iván (portréfilm, 1975), szerk. Hámos Veronika, op. Kenyeres Gábor

Valaki (tévéjáték, 1976), í. Molnár Ferenc, op. Sík Igor

Még mindig aktuális… (Hofi Géza műsora, Szilveszter, 1976)

Játszik – a Magyar Állami Hangversenyzenekar (1977), forg.kv. Árvai Jolán, riporter-műsorv. Vitray Tamás, op. Sík Igor

Házigazda: Ferencsik János (portréfilm, 1977), forg.kv. Keresztury Dezső, szerk. Lehel Judit, riporter: Vitray Tamás, op. Sík Igor

Psalmus Hungaricus (hangversenyfilm, 1977), zene: Kodály Zoltán, szerk. Vecsernyés János, vez. Ferencsik János, km. az Állami Hangversenyzenekar és a Magyar Rádió és Televízió Énekkara

A cédrus (Zenés TV Színház, 1977), zene: Hidas Frigyes, koreogr.-forg.kv. Seregi László, dram. Bánki László, op. Sík Igor

Kutatjuk a közvéleményt (Hofi Géza műsora, Szilveszter, 1977), í. Hofi Géza, Boncz Géza, Szenes Iván, Ihász Gábor, Demjén Ferenc, zene: Malek Miklós, Demjén Ferenc, op. Mezei István

A bunker 1–3. (tévéfilmsorozat, 1978), í. Zsoldos Péter, Boldizsár Miklós, dram. Boldizsár Miklós, op. Sík Igor

Otelló (Zenés TV Színház, 1978), zene: Giuseppe Verdi, í. William Shakespeare, műford. Mészöly Dezső, Blum Tamás, forg.kv. Arrigo Boito, op. Sík Igor

Mire megvénülünk 1–6. (tévéfilmsorozat, 1979), í. Jókai Mór, forg.kv. Liszkay Tamás, dram. Lehel Judit, zene: Petrovics Emil, op. Sík Igor

Dózsa Imre (portréfilm, 1980), op. Sík Igor

Petőfi 1–6. (tévéfilmsorozat, 1981), forg.kv. Szabó György, dram. Lehel Judit, zene: Liszt Ferenc, Hidas Frigyes, op. Sík Igor

„Bátrabb igazságokért”. Illyés Gyulánál – Szép szó sorozat (portré, irodalom, 1982), riporter: Domokos Mátyás, í.-riportalany: Illyés Gyula, szerk. Furkó Zoltán, Balogh Júlia, op. Nagy József

Mozart: Requiem (koncert, 1983), vez. Ferencsik János, szerk. Kelemen Magda, op. Sík Igor

Széchenyi napjai 1–6. (tévéfilmsorozat, 1985) í. Nemeskürty István, dram. Boldizsár Miklós, zene: Hidas Frigyes, Ludwig van Beethoven, op. Sík Igor

Osztrigás Mici (Zenés TV Színház, 1983), zene: Fényes Szabolcs, í. Georges Feydeau, Szenes Iván, dram. Bánki László, műford. Heltai Jenő, op. Nagy József

Temetném a munkát… (Hofi Géza műsora, 1984), í. Hofi Géza, G. Dénes György, Szenes Iván, zene: Malek Miklós, op. Sík Igor

A szomjas magyar – koncert alkoholisták javára (Hofi Géza műsora, Szilveszter 1985), í. Lionel Richie, Szenes Iván, Hofi Géza, szerk. Fodor Imre, zene: Michael Jackson, op. Sík Igor

Budapesti Kongresszusi Központ megnyitó – riport és koncert (1985), Beethoven: IX. szimfónia, vez. Lehel György, szerk. Várbíró Judit, op. Sík Igor

Rácz Aladár-emlékműsor születésének 100. évfordulójára (1986), forg.kv. Bónis Ferenc, szerk. Kóthy Judit, op. Sík Igor

Rigoletto (Zenés TV Színház, 1987), zene: Giuseppe Verdi, í. Francesco Maria Piave, műford. Blum Tamás, dram. Bánki László, op. Sík Igor

Szomszédok (teleregény, 1987–1999), í. Horváth Ádám, Miskolczi Miklós, Polgár András, Szabó György, dram. Liszkay Tamás, zene: Hidas Frigyes, op. Sík Igor, rend. (188 epizódnál) Horváth Ádám

Paul Sacher – egy karmester portréja (riportfilm, 1988), forg.kv.-riporter: Bónis Ferenc, szerk. Kóthy Judit, op. Pelley István

Seregi László 60 éves (dokumentumfilm, 1989), szerk. Bánki László, op. Bodó János, riporter-rend. Horváth Ádám

In memoriam dr. Kulka Frigyes (dokumentumfilm, 1989), szerk. Hortobágyi Éva, op. Sík Igor

Nagy Imre és társai temetése (helyszíni élő adás, 1989)

Isaac Stern végre Budapesten (beszélgetés zenével, 1991), zene: Johannes Brahms, Wolfgang Amadeus Mozart, riporter: Vitray Tamás, szerk. Bánki László, op. Bodó János

Az ibolya (tévéjáték, 1993), í. Molnár Ferenc, szerk. Lehel Judit, op. Bodó János

Nevetni kell, ennyi az egész… (Hofi Géza műsora, 1994), í. Szenes Iván, Hofi Géza, zene: Malek Miklós, op. Abonyi Antal

Bach: Brandenburgi versenyek, 1–6 (koncertfilm sorozat, 1996), zene: Johann Sebastian Bach, szerk. Várbíró Judit, op. Bodó János

Életképek (tévéfilmsorozat, 2004-től), forg.kv. Horváth Ádám, szerk. Sipos Pál, op. Szalai András

Válogatás a Televíziós Művészek Társaságának adatbázisa (»tvmt.hu/HorvathAdam.htm«) alapján

Képek

A fiatal Vészi házaspár, Vészi József és Keményffi Franciska. Megjelent a Menedékház című kötetben

A Honvéd Együttesben, 1956. A család tulajdonában

A XIII. kerület díszpolgára, Csűrös Karolával, 2002. A család tulajdonában

Jegyzetek

1 Itt és a következőkben a szögletes zárójelben közölt szövegrészek Mérei Anna interjújából származnak, amelyet 2000. május 15‑én készített Horváth Ádámmal a USC Shoah Foundation – Visual History Archive részére.

2 Balkányi Kálmán 1918‑tól az Országos Magyar Kereskedelmi Egyesülés igazgatója volt.

3 Molnár Ferenc: Egy haditudósító emlékei, Budapest, Pallas Stúdió, 2000.

Tartalom

Beszélgetéseink emlékéhez

„Szanaszét voltak a világban”

„Mondták, hogy ez lesz az én szobám”

„Volt a háznak egy levegője”

„Föl voltunk készülve arra, hogy le lehet bukni”

„Ott maradtam Sztehlónál”

„Apja foglalkozása: rab”

„A tokiói rádió francia nyelvű híreiben hallottuk először a »magyarországi forradalom« kifejezést”

„Hát miért nem jössz a Televízióhoz?”

„A színészeknek is remek volt, a stábnak is remek volt, a többieket meg bosszantotta”

„Kellene egy családi sorozat”

„Ide elnök kell, és fölmerült a nevem”

„Meglehetős szabadsága volt az embernek”

Horváth Ádám jelentősebb rendezései

Képek

Jegyzetek

Névmutató

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
A borító Kende János fényképének
felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 549 7
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL