részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karl Ove Knausgård: Om høsten, Forlaget Oktober, 2015

A könyv fordítását támogatta a NORLA

Copyright © 2015 by Karl Ove Knausgaard
All rights reserved
Illustration © Vanessa Baird
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2021

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Kúnos László
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
A borítót az eredeti kiadás alapján Pintér József készítette

ISBN 978 963 14 4182 6

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Levél a születendő lányomnak – Augusztus 28.

Szeptember

Alma

Darázs

Nejlonzacskó

A nap

Fogak

Barna delfinek

Benzin

Békák

Templomok

Pisi

Keretek

Szürkület

Méhkaptár

Vér

Villám

Rágógumi

Mész

Kígyók

Száj

Dagerrotípia

Levél a születendő lányomnak – Szeptember 29.

Október

Láz

Gumicsizma

Medúzák

Háború

Szeméremajkak

Ágyak

Ujjak

Lomb

Üvegek

Tarló

Borz

Csecsemő

Autók

Magány

Tapasztalat

Tetű

Van Gogh

Madarak vonulása

Tankhajó

Föld

Levél a születendő lányomnak – Október 22.

November

Konzervdobozok

Arcok

Fájdalom

Derengés

Telefonok

Flaubert

Hányadék

Legyek

Megbocsátás

Gombok

Termoszok

Fűzfa

Vécékagylók

Mentők

August Sander

Kémények

Ragadozó madár

Csend

Dobok

Szem

Levél a születendő lányomnak

Augusztus 28. Most, amikor ezeket a sorokat írom, te még semmit sem tudsz, nem tudod, mi vár rád, milyen világba érkezel. Én pedig rólad nem tudok semmit. Láttam az ultrahangképet, rátettem a kezemet anyukád hasára, ez minden. Hat hónap múlva fogsz megszületni, és ennyi idő alatt bármi történhet, de hiszem, hogy az élet szívós és hajlíthatatlan, és hiszek abban, hogy minden baj nélkül, egészségesen, erősen jössz világra. Látod meg a napvilágot, ahogy mondják. Amikor Vanja, a nagyobbik nővéred született, éjszaka volt, kavargott a hó a sötétben. Néhány pillanattal a születése előtt szólt a szülésznő, tartsa a kezét, mondta, és én odatartottam, és egy pici emberke csúszott a kezem közé, sima volt, mint egy kis fóka. Örömömben elsírtam magam. Másfél évvel később, Heidi születésekor borongós ősz volt, a szokásos hideg, nyirkos október. Heidi délelőtt született, és amikor már kint volt a feje, de a teste még nem, szájával egy pici hangot hallatott, boldog pillanat volt. John, a bátyád, víz- és vérzuhatagban jött világra, a szobán nem volt ablak, mintha egy bunkerben bujkáltunk volna, és amikor kimentem telefonálni a nagyszüleiteknek, meglepett a kinti fény, és hogy zajlik az élet, mintha semmi különös nem történt volna. 2007. augusztus 7. volt, öt vagy hat óra lehetett, Malmőben voltunk, ahová előző év nyarán költöztünk. Este átmentünk a kórház betegszállójába, másnap elhoztam a nővéreidet, akik azzal szórakoztak, hogy egy zöld gumigyíkot raktak John fejére. Az egyikük három és fél éves volt, a másik majdnem kettő. Csináltam róluk néhány fotót, egyszer majd te is megnézed őket.

Így látták meg a napvilágot. Most már nagyok, megszokták a világot, és érdekes, mennyire különbözőek, más-más egyéniségek, és mindig is azok voltak, az első pillanattól kezdve. Azt hiszem, veled is ez lesz, és már most az vagy, aki lenni szeretnél.

Három gyerek, egy anya és egy apa, ezek vagyunk mi. Ez a családod. Azért említem az elején, mert ez a legfontosabb. Jó vagy rossz, meleg vagy rideg, szigorú vagy engedékeny, nem érdekes, ez a legfontosabb, ezeken a kapcsolatokon át fogod szemlélni a világot, ezek fogják formálni a véleményedet majdnem mindenről, közvetlenül vagy közvetve, akár szembeszegülnek veled, akár melléd állnak.

Ebben a pillanatban, ezekben a napokban jól vagyunk. Ma, amíg iskolában voltak a gyerekek, anyával elmentünk Limhamnba, és egy kávézóban, a nyár végi melegben – csodás napunk volt, napsütés, kék ég, egy pici őszi fuvallat, minden szín élesen és tisztán ragyogott – arról beszéltünk, mi legyen a neved. Én Annét javasoltam, ha lány leszel, és Linda azt mondta, hogy tetszik neki a név, van benne valami könnyedség és világosság, és azt akarja, hogy te is ilyen légy. Ha fiú leszel, gondoltuk, akkor Eirik lesz a neved. Így aztán benne lesz a nevedben a „j” hang, ugyanúgy, mint a három testvéred nevében – Vanja, Heidi, John.

Most mind a négyen alszanak. A dolgozószobámban vagyok, ami tulajdonképpen két szobából és egy padlásból álló kis ház, innen figyelem a gyep túlsó végén a szemközti házat, ahol alszanak, a sötét ablakokat, amelyek láthatatlanok volnának, ha a túloldalról nem világítanák meg őket az utcalámpák, amelyek gyenge, kísérteties fénnyel töltik meg a konyhát is. A szemközti ház tulajdonképpen három, sorban egymáshoz épített házból áll. Kettőt pirosra festett faburkolat borít, a harmadik fehérre meszelt tégla. Valamikor a közeli birtokon dolgozó családok lakták. A két épület között áll a vendégház, így hívjuk a nyári lakot. A házak patkó alakban veszik körül a kertet, amely nagyjából harminc méteren húzódik egy fehér falig. A kertben két szilvafa áll, az öreg – egyik hosszúra nyúlt ágát a súlya miatt fel kellett támasztani két karóval – és a fiatal, amit tavaly ültettem, és az idén terem először, ezenkívül egy körtefa, az is öreg, és már jóval túlnőtt a házon, valamint három almafa. Az egyik almafa gyalázatos állapotban volt, elhaltak az ágai, mereven, élettelenül meredeztek, de a nyáron megmetszettem, addig sohasem csináltam ilyet, és annyira belejöttem, hogy egyre csak nyestem az ágakat, és nem néztem meg, hogyan alakul, végül késő este lemásztam a fáról, és néhány lépés távolságból megvizsgáltam. Tönkrevágtam, ez volt rá a legjobb kifejezés. Azután kinőttek az ágai, sűrű levélsátor borítja, és roskadásig van almával. A kerti munka megtanított, hogy nincs miért óvatoskodni vagy félni, az élet annyira robusztus, valahogy hullámokban jön, vakon és zölden, és néha félelmetes, mert mi is élünk, de bizonyos szabályozott körülmények között, ezért félünk a vakon, vadul, kaotikusan burjánzó, nap felé ágaskodó dolgoktól, amelyek általában gyönyörűek, másképpen is, nem csak vizuálisan, mert a korhadt szagú, sötét föld hemzseg a futkosó rovaroktól és a tekergő gilisztáktól, a virágszárak nedvdúsak, a virágfejek ontják az illatukat, és a levegő, a hideg és éles, meleg és párás, a napsugárral vagy esővel teli, mind rátelepszik a szoba levegőjéhez szokott bőrre, és féltve körbeöleli. A nagy ház mögött megy el az út, amelynek száz méterrel távolabb, valami lepusztult kis ipartelepen van vége, az épületek tetejét hullámbádog fedi, az ablakok kitörve, körös-körül motorok, kerékfelnik rozsdállnak, félig benőtte őket a fű. A másik oldalon, a kis házam mögötti gazdaságon egy jókora piros téglás épület emelkedik a magasba, a dús zöld fakoronák fölé.

Piros és zöld.

Neked ez semmit nem jelent, de számomra ez a két szín sok mindent hordoz magában, van bennük valami, ami magába húz, és azt hiszem, részben azért is lettem író, mert erősen érzem a húzóerőt, és tudom, hogy fontos, de nem tudom szavakkal kifejezni, ezért nem is tudom, mi az. Megpróbáltam, és megadtam magam. A könyveim tanúsítják, hogy megadtam magam. Egyszer majd elolvashatod őket, és talán megérted, mire gondolok.

Az erekben folyó vér, a mezőkön sarjadó fű, a fák, a szélben hajlongó fák.

A csodát, amit hamarosan megismersz, könnyű szem elől téveszteni, olyan sokféleképpen lehet, ahány ember él a földön. Ezért írom neked ezt a könyvet. Meg akarom neked mutatni a világot, a maga valóságában, ahogy itt van a szemünk előtt, folyamatosan. Csak így tudom én magam is felfedezni.

Miért érdemes élni?

A gyerekek nem kérdeznek ilyet. Nekik az élet természetes dolog. Az élet magától értetődik: nem számít, hogy jó vagy rossz. Azért van így, mert a gyerekek nem látják a világot, nem szemlélik, nem gondolkoznak rajta, de annyira benne élnek, hogy nem választják külön önmaguktól. Csak amikor már különvált, amikor eltávolodik az énjük a világtól, akkor merül fel a kérdés: mi az, amiért érdemes élni?

Talán azért az érzésért, hogy ha lenyomjuk a kilincset, az ajtó mindig könnyen és készségesen kinyílik előttünk, kifelé vagy befelé is, és új szobába lépünk?

Igen, kitárul az ajtó, mint egy szárny, és már ezért is érdemes élni.

Ha már jó néhány évet leéltünk, az ajtó természetessé válik. Természetes a ház, természetes a kert, az ég és a tenger, az éjjeli háztetők fölött világító hold is természetes. Magától értetődő a világ, de mi nem figyelünk rá, és mivel már nem vagyunk mélyen benne, és nem érezzük magunkénak, olyan, mintha szertefoszlana előttünk. Kinyitjuk az ajtót, ám ez nem jelent semmit, nem érdekes, csak azért tesszük, hogy átmenjünk az egyik szobából a másikba.

Meg akarom neked mutatni a világunkat, olyannak, amilyen: az ajtót, a padlót, a vízcsapot és a mosogatót, a falhoz támasztott kerti széket az ablak alatt, a napot, a vizet, a fákat. Te majd a magad módján fogod látni, saját tapasztalatokat szerzel, és a saját életedet fogod élni, ezért természetesen magam miatt teszem: megmutatom neked a világot, te pici emberke, és ezért lesz érdemes élnem.

Szeptember

Alma

Az északon termő gyümölcsöknek, a körtének, az almának, a szilvának a héja, ki tudja, miért, könnyen átharapható, megehetjük őket úgy, ahogy vannak, míg a délebbre termő gyümölcsöket, a narancsot, a mandarint, a banánt, a gránátalmát, a mangót és a maracuját többnyire vastag, ehetetlen héj borítja. Általában, az életem egyéb preferenciáiból kiindulva, az utóbbiakat kedvelem, egyrészt mert erősen él bennem, hogy az élvezetet befektetett munkával kell kiérdemelni, másrészt mindig is vonzottak a rejtett, titkos dolgok. Van ebben valami rituális: leharapni a héjat a narancs tetején, és egy pillanat múlva megérezni a szájba spriccelő keserű ízt, vagy a héj és a gyümölcshús közé süllyeszteni a hüvelykujjat és darabonként leszedni a héjat, néha, ha vékony a héj, pici darabonként hámozni, máskor pedig, ha vastag, és lazán fekszik a húson, egészben levenni. Mintha először a templom előcsarnokába lépnénk be, és lassan haladnánk a belső tér felé, ahol a fogak végre átharaphatják a vékony, fényes hártyát, és a gyümölcslé édes ízzel tölti meg a szájat. A munka és a titok, vagyis a hozzáférhetetlenség növeli az élvezetet. Az alma kivétel. Csak ki kell nyújtani a kezünket, levenni az almát a fáról, és beleharapni. Munka nélkül, titok nélkül, egyenesen az élvezettel kezdeni, az alma friss, savanykás, de mégis mindig édes ízének szinte robbanásszerű szétterjedésével a szájban az alma íze megdermeszti az idegeket, és talán az arc izmait is összerántja, mintha az alma és az ember közötti távolság éppen elég lenne ahhoz, hogy ez a kicsiny sokk soha el ne múljon, bármennyi almát ettünk is életünkben.

Kisgyerek voltam, amikor az almát a csutkájával együtt kezdtem enni. Nemcsak a húsát, hanem az egész magházat a maggal együtt, sőt még a szárát is. Nem azért, mert ízlett, azt hiszem, és nem is azért, mert nem akartam pocsékolni, hanem mert a csutka és a szár megnehezítette az élvezetet. Valamiféle munka volt, igaz, fordított sorrendben: először a jutalom, aztán a munka. Eldobni egy almacsutkát számomra a mai napig elképzelhetetlen, és ha látom, hogy a gyerekeim elhajítják – néha félig lerágott almát dobnak el –, felháborít, de nem szólok, mert azt akarom, hogy örüljenek az életnek és az élet adta bőségnek. Azt akarom, hogy érezzék, milyen könnyű élni. Ezért változott meg az almához való viszonyom, nem tudatos döntésként, hanem mert többet láttam és több mindent megértettem, azt hiszem, és most tudom, hogy a tét soha nem a világ önmagában, hanem csak a viszonyunk a világhoz. A titokkal szemben a nyitottság áll, a munkával szemben a szabadság. Múlt vasárnap elmentünk a tengerpartra, tíz kilométerre van innen, a nyár átnyúlt az őszbe, és meleg nyugalommal töltötte meg, a turisták már rég hazamentek, és a part néptelenül terült el előttünk. Elvittem a gyerekeket egy sétára az erdőbe, amely a part széléig húzódik és főként lombhullató fákból áll, csak néhol látszik egy-egy vörös törzsű fenyő. A levegő meleg csendjében a nap izzó sugarakkal sütött le a halványan sötétlő kék égről. Követtük az ösvényt az erdő mélyére, és ott, az erdő közepén, egy gyümölcsöktől roskadozó almafát pillantottunk meg. A gyerekek ugyanúgy meglepődtek, mint én, mert az almafa kertben nő, nem pedig vadon, az erdőben. Ehetünk belőle? – kérdezték. Igen, mondtam, szedjetek csak. Egy hirtelen villanásból, amelybe öröm és szomorúság egyformán vegyült, megértettem, mi a szabadság.

Darázs

A darázs teste két részből áll, a hátsó egy enyhén legömbölyített, kúp alakú, sima, fényes felületű testrész, míg az elülső kerekebb és harmadakkora, de innen nőnek ki a lábak, a szárny és a csápok. A sárga és fekete csíkozás, a sima felület és a lekerekített kúpforma miatt a potroh egy pici húsvéti tojásra hasonlít, vagy inkább egy miniatűr Fabergé-tojásra, mert ha közelebbről megvizsgáljuk, szabályos, gyönyörű mintázatot látunk; vékony fekete fonalak csíkozzák a sárga mezőt, és a csíkokat szegélyező fekete pöttyök precízen megrajzolt szegélymintát alkotnak. A külső héj számunkra nem tűnik keménynek, elég az ujjunkkal gyengén összenyomni, és máris szétreped, és kibuggyannak belőle a lágy belsőségek, a darázsvilágban azonban vértezetnek számít, valóságos páncélzatnak, és amikor a darázs felém repül, a hat lábával, két pár szárnyával és két csápjával olyan, mint egy állig felfegyverzett páncélos lovag. Erre gondoltam a múlt héten, a ragyogó nyárias időben, amikor úgy döntöttem, hogy kihasználom az alkalmat, és lefestem a ház nyugati falát. Tudtam, hogy a szellőzőben darázsfészek van, mert sokszor hallottuk a zümmögést a fal felől, amikor este lefeküdtünk, pontosan onnan, ahol a darazsak fészkeltek. Előfordult, hogy néhány darázs bejött a szobába, holott csukva volt az ablak és az ajtó. Amikor felállítottam a létrát, és kezemben festékesdobozzal és ecsettel felmásztam a tető alatti gerendáig, nem gondoltam a darazsakra, akik ugyan csak egyméternyire laktak az ágyunktól, de soha nem támadtak ránk, mintha nem léteztünk volna számukra, vagy mintha csak háttérként lettünk volna jelen. De ezen a délutánon változott a helyzet. Alig fogtam neki a festésnek, halk kapirgálást hallottam a szellőztető felől, előmászott egy darázs, és zümmögve felrepült úgy húsz méter magasra, ahol már csak pici pontnak látszott a ragyogó kék égen, azután egyenesen felém iramodott, miközben a szellőztetőből újabb darázs mászott elő, aztán még egy és még egy. Összesen öt darázs keringett körülöttem. Bal kezemmel megpróbáltam őket elhessegetni, vigyázva, nehogy leessek, de ez természetesen semmit sem segített. Nem csíptek meg, de a körözésük és a gonosz zümmögésük is elég volt, lemásztam, rágyújtottam egy cigarettára, és azon töprengtem, hogy mit tegyek. Volt valami megalázó ebben a helyzetben, hozzám képest apró kis lények voltak, alig nagyobbak az ujjam utolsó percénél, és jóval vékonyabbak. Kihoztam a légycsapót a konyhából, és felmásztam. Alig mártottam bele az ecsetet a sűrű vörös festékbe, és alig tettem meg az első ecsetvonást, ismét kapirgálást hallottam. Hamarosan megjelent az első darázs, és levetette magát a gerenda széléről, körözni kezdett körülöttem; hamarosan újra körülvettek. Csapkodni kezdtem, és egypárat el is találtam, de csak a levegőben, és ettől csak a röptük íve változott. Szinte semmit nem festettem. Feladtam, átöntöttem a festéket a nagy dobozba, és megtisztítottam az ecsetet. Néhány órával később nagyon óvatosan felmásztam a létrán, leragasztottam a szellőztetőt ragasztószalaggal, és csendben lemásztam, besiettem a házba, felmentem a hálószobába, és belül is leragasztottam. Amikor este lefeküdtünk, kint folytatódott a zümmögés. Ez történt másnap este is. Azután csend lett.

Nejlonzacskó

Mivel a műanyagnak hosszú a lebomlási ideje, mivel a világon óriás mennyiségű műanyag szatyor van forgalomban, és a számuk napról napra nő, és mivel annyira könnyűek, hogy beléjük kaphat a szél, mint egy vitorlába, vagy felkaphatja, mint egy luftballont, a legváratlanabb helyeken találunk műanyag szatyrokat. Tegnap, mikor hazajöttem a bevásárlásból és leparkoltam a kocsit, a ház tetején egy műanyag zacskó lobogott, a füle beleakadt a tetőre felkúszó növénybe. Néhány nappal korábban, amikor a négy nemrég vásárolt ribizlibokrot készültem elültetni, a kert végében, a kerítéstől néhány méterre kiástam a gödröket, és egy halom régi tetőcserepet és műanyag fecnit találtam, és a logóból rájöttem, hogy bevásárlószatyrok voltak. Hogy kerültek oda, nem tudom, de a látványban volt valami nyugtalanító, mert a vékony műanyag a fehér, sima felületével a fekete földben nyilvánvalóan idegen test volt. A föld azon tulajdonsága, hogy a belekerült dolgokat magáévá teszi, a műanyagra nem érvényes, mert úgy készül, hogy mindent eltaszít magától; a föld lecsúszik a műanyag felületéről, nincs mibe kapaszkodnia, nincs hol beszivárognia, és ugyanez érvényes a vízre is. A műanyag szatyorban van valami érinthetetlen, kívül áll mindenen, az időn és az idő kérlelhetetlen törvényén. Elszomorított, mikor megláttam, de nem értettem, miért. Talán a környezetszennyezés jutott eszembe, talán a halál, bár az is lehet, hogy a ribizlibokrok, amelyeket mégsem tudtam elültetni. Valószínűleg mindhárom egyszerre. Amikor kicsit távolabb a földbe nyomtam az ásót, és ásni kezdtem a gödröt, az jutott eszembe, hogy vajon miért van az, hogy szinte minden gondolatom és képzettársításom errefelé terelődik, a probléma, az aggódás, a sötétség felé, ahelyett hogy az öröm, a könnyedség és a fény felé irányulna. A legszebb dolog, amit valaha láttam, egy nejlonzacskó volt, a vízben úszott messze a tengerben, egy sziget közelében, vajon miért nem ez jutott eszembe? A víz átlátszóan tiszta volt, amilyen a hideg, csendes napokon szokott lenni, enyhén zöldes színű, és a nejlonzacskó talán három méter mélyen lebegett, kisimulva és mozdulatlanul. Semmi másra nem hasonlított, csak önmagára, nem volt élőlény, sem medúza, sem luftballon, egyszerűen csak egy nejlonzacskó. Mégis mozdulatlanul álltam és néztem. A helyszín Sandøya volt, a Bulandet szigetcsoport legtávolabbi szigete, a nyugat-norvégiai partvidéken. Rajtam kívül csak hárman laktak a szigeten. Jéghideg volt a levegő, az ég kék, a mólót, ahol álltam, félig hó takarta. Naponta kisétáltam a mólóra, mert vonzott a víz alatti világ, amely elnyeli a láncokat, a kötelékeket, vonzott a tisztasága és a hozzáférhetetlensége. Tengeri csillagok, kagylófüzérek, hínár, de főként a körülöttük lévő tér, a tenger, amely a sziget másik oldalán széles, nehéz hullámokkal ostromolta a partot, de itt csendesen meghúzódott a sziklák és a hajókikötő között a homokszőnyegen, vagyis az átlátszó vízzel teli öbölben. A víz nem volt teljesen átlátszó, egy hajszálnyit megtörte a fényt, körülbelül annyira, ahogy egy vastag üveg teszi, ezért a fehér nejlonzacskót, amely végig mozdulatlanul lebegett a felszín és a tengerfenék között, amíg ott álltam, enyhe zöld fény vette körül, nem úgy, mint a szárazföldön a vakító fehér műanyagot, nappali fényben, amikor csak levegő választja el a fénytől; ezt finom, tompa fátyol takarta.

Miért nem tudtam levenni a szemem az elsüllyedt nejlonzacskóról?

A látvány nem okozott örömet, nem lett tőle jókedvem, amikor hazaindultam a tengerpartról. Nem töltött el elégedettséggel, sem olyan megnyugvással, amilyet az éhség vagy a szomjúság csillapítása hozhat. De jó volt látni, mint ahogy jó elolvasni egy verset, amely egy konkrét, érzékelhető képben végződik, és mintegy megállapodik benne, hogy kibonthassa magából kimeríthetetlenségét. Vízzel tele, néhány méterrel a felszín alatt, fülével felfelé lebegett a nejlonzacskó 2002 februárjában. A pillanat semminek nem volt a kezdete, nem volt ráeszmélés, még csak valaminek a vége sem, és talán éppen erre gondoltam, amikor néhány napja gödröt ástam a kertben, hogy benne vagyok valamiben, és mindig is benne maradok.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Forgalmazza

Felhasznált betűtípusok:
Alegreya – SIL Open Font License
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0