GÁRDONYI GÉZA

Kisregények, novellák, publicisztikák

ISBN 978-615-6683-82-3

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

I. Elbeszélések, karcolatok, jelenetek

ANDORÁS KÖRÖSZTJE

SEKSZPÍR KÖLTÖZÉSE

A LÁNCVIRÁG

KASTÉLY A FÖLD ALATT

AZ UTOLSÓ BOSZORKÁNY

A VIZEN JÁRÓ LÉLEK

TENGEREN JÁRÓK CSILLAGA

DOKTOR GIZELLA

SZERETEM AZ IGAZSÁGOT!

ALI RÓZSÁS KERTJE

A KÖVIRÓZSA

Ő AZ!

ZIVATAR PÉKÉKNÉL

NESZE!

A RABOK

MIKOR A CSEND BESZÉL

MŰALKOTÁS

VIGASZTALÓDÁS

SÁRGA NYAKKENDŐ

II. Ifjúkori és alkalmi írások

A TÓTH ANTAL SZAMARA

ÉTELEK KIRÁLYA

TÖRÖK IGAZSÁG

MESE A LÁNGRÓL

MAGYAR SORS

KÉT NOTESZ

SZÍVLOBBANÁS

VILMA

EGY EMBER...

ANGYAL AZ ISKOLÁBAN

EGY KÍNOS PERC

III. Publicisztika

A MINTAEMBER

A SZÓZAT MEG A HIMNUSZ

A CIMBALOM, MEG A MAGYAR NÓTA

IGEN BUDAPESTEN ÉS VIDÉKEN

I.
Elbeszélések, karcolatok, jelenetek

ANDORÁS KÖRÖSZTJE

- Akit még nem vertek meg soha - mondta egy festőművész barátom -, ne tegyen egyebet, csak üljön le a festőszerszámaival valamelyik falu közelében. Vagy ha még hamarabb óhajt megverődni, üljön be a faluba, vagy a faluvégre.

Festhet akármit. Festhet krétával, gvassal, akvarellel, olajjal, - mindegy; ép bőrrel aznap nem éri meg az estét.

Mert ha szántóföldet fest:

- Valahol tán az adóját keveslik annak a földnek?

Ha legelőt fest:

- Az urak talán el akarják venni a községtől?

Ha házat fest:

- Valakinek az útjában van talán az a ház?

Ha hidat fest:

- Tán azért festi, hogy megmutassa a hatóságnak? Elhanyagolta a község a hídépítést, az utat, az árkot. Bezzeg az adó!...

Hátha még elevent fest, például gyermeket:

- Akárki meglássa: meghal az a gyermek!

Aki becsületes járatú festő, becsületes képet fest: Krisztust, Máriát, szentek szép képeit. Minden egyéb kép gyanús, és valami titkos célzatú. Alig ült neki a festő, híre fut a faluban: elkomolyult emberek sietnek elő furkósbotokkal és vasvillákkal. Megállnak a festő mögött és vizsgálják a képet.

- Miért fösti ezt az úr?

Hát persze, ha valami kamáslis lélek a festő, aki valamelyik pesti kávéházból úgy indult ki Pilis-Bagosra, mint valami afrikai utazásra.

Én sokszor festettem már ismeretlen faluban, sohase volt semmi bajom. Bemutatkoztam előbb a tanítónak, jegyzőnek vagy papnak, s tőlük kértem valami ráérő embert, hogy villámhárítóm legyen.

Néha persze velem is történtek furcsaságok.

Egy alföldi kis állomáson csak azért szálltam le, mert estére visszatérhettem onnan a fővárosba. Mentem egyenesen a paphoz: hívasson valakit, akinek jólesik egy-két korona, amiért hordozza a holmimat és eloszlatja a falusiak aggodalmait.

A pap gondolkodik:

- Van egy értelmes emberem: Hegedüs Lukács. Rá is ér. A pénz is jólesik neki, mert fél kezére sánta, - ahogy ő mondja. Eltörték a télen a karját egy lakodalomban.

Hegedüs Lukács bá' csakhamar előkerül. Ötvenéves, kisfejű ember. A jobb keze vörös még, mint a marhatüdő, de már nincs felkötve. Kissé nyugtalan, hogy a pap hívatta.

- Lukács - mondja neki a pap - itt van egy úr, aki azért fizetne, hogy sétáljon kend vele. Festő ez az úr. Okos embert kér vezetőjének. Kendre gondoltam. Kend a városban is gyakran fuvarozott, sok mindent látott, tudja, hogy mi a művészet.

- Tudom, hogyne tudnám, tiszteletes uram.

- Hát micsoda?

- Micsoda? Hát... a cigányság.

- Az is, vagyis hát a zene. De van más művészet is, például aki szobrot farag vagy képet fest. Ez az úr képet fest.

S elmondja neki, hogy mi lesz a dolga. S én is megmondom, hogy két koronát kap a félnapi sétálgatásért.

Lukács helyesli a művészetet és a két koronát. A hátára veszi a festőládácskámat, bal hóna alá a székecskét, ernyőt és állványkát. A jobb kezét bedugja a kebelébe.

- Hát gyerünk - mondom -, nézzünk szét a falun túl is. Majd megtaláljuk, hogy mit fessünk?

Szivart nyomok a szájába, s megindulunk.

A falu olyan, mint az Alföldnek más ezer faluja; széles utcán kisablakos házak, s előttük sovány akácfák, társas ludak, földvizsgáló tyúkok. Itt-ott egy unalommal ugató kutya. Milliószor megfestették már. Az ég is borongós. Ha nincs napfény, nincs kép. Csak sétálunk.

Időnként egy-egy gyermekcsoport lódul utánunk, de Lukács visszariasztja őket:

- Elmenjetek! Nem panoráma ez, se nem danológép.

A gyerekek elmaradnak, s tűnődve bámulnak utánunk.

Sétálunk tovább.

Egy-egy régi ház előtt megállok. Lukács is megáll. Nézi, amit én nézek. Szívja a szivart, s kedvvel pök oldalt. A ház alkalmas lenne a festésre, különösen az a dőlt kerítés, az a megbarnult szalmakazal. De hát nincs napfény.

- Gyerünk tovább.

Megint megállok egy útkanyarulatnál. Lukács is megáll. Szivaroz és pök. A kanyarulatban mély kerékvágások; eső után vagy hóolvadás idején jó kép lenne. De most semmi.

- Gyerünk tovább.

Akácfacsoport egy rozzant szín mögött... Nézem. Lukács is nézi. Szivaroz és pök. Ha a nap sütne, érdekes kép volna. Dehát nincs árnyék.

- Gyerünk tovább.

Lukács megszólal mögöttem:

- Tekintetes uram, az a vöröskapus ház... Azt tessen lefösteni.

Halkan szólt, mint a hajtó, mikor a vadászt figyelmezteti. S kedvvel pökött a csizmája elé.

A ház a túlsó soron áll, de semmi érdekes nincs rajta. Csak épp, hogy odatekintettem.

- Gyerünk tovább.

Már a falu vége felé jártunk. A faluvégen többnyire áll egy-két cigányputri, vagy facsoport, vagy agyagbánya; reméltem, hogy végre találunk valamit.

- Appedig igen jó lett vóna - elégedetlenkedett Lukács -, az a vöröskapus ház. Annál különbet nem tetszik találni sehol.

- Nincs azon semmi érdekes, Lukács.

- Dehiszen...

A falu végére érkeztünk. Fakó sárgára aszott legelő terült el ott, s négy-öt álmos lúd állongott rajta. De a legelőn túl jó távolacskán egy nyárfa-csoport kéklett. Ott bizonyosan tanya áll. Vajon érdemes volna-e odáig elmenni?

Lukács megint megszólalt:

- Mé nem tetszik mán azt a vöröskapus házat?...

- Tanya van ott, ugye, Lukács, ahol azok a nyárfák állanak?

- Dehogy tanya, tekintetes uram, csak kút, baromitató kút.

- Régi?

- Régi bizony. Nem sokkal lehet későbbi a világ teremtésénél.

Néztem.

- Így távolról érdekes az a hamvaskék facsoport - gondolkodtam hangosan -, ahogy szinte beleolvad a levegőbe. De magában mégis semmi.

- Beon semmi a, tekintetes uram.

- Csak annak a facsoportnak a vonala.

Bólint rá:

- Azt lehetne, dehát az is semmi.

- Nem érdemes, hogy azért leüljek.

- Beon nem, tekintetes uram. Az a vöröskapus ház, az valami.

- Nem, azt nem festem.

- Hát má mé nem, tekintetes uram.

- Azért, mert nem festeni való.

- Nem-e? Azt gondoltam...

Tűnődve néztem megint a nyárfák felé, s az égre is, hogy kitisztul-e vajon? Vagy méginkább elborul?

Lukács megint megszólalt:

- Hát tekintetes uram, mondok valamit.

- No.

- Ha azt a vöröskapus házat le tetszene festeni...

- De mondom: nem festem.

- Nem sajnálnék egy pengő forintot... a tekintetes úrnak. Meg aztán... a díjamat is elengedném.

Ránézek:

- Tán a maga háza?

- Enyim-e? Má hogy vóna az enyim, tekintetes uram? Ne is legyen, üssön bele a ropogós ménkű.

- Miért?

- Hát, csak.

S elgondolkodva rázta a fejét. Kissé elvörösödött.

- Megtódom még egy koronával, tekintetes uram.

- Hát ha megmondja igazán, hogy miért kívánja? Talán lefestem, és ingyen.

Lukács a földre pislogott:

- Hát... a hollók egyék meg, tekintetes uram, megmondom úgy, ahogy van: hát csak azér, hogy... az a kutya törte el a jobbkaromat...

---------------

Érdekesebb volt egy másik vezetőm, akit szintén a pap ajánlott. Harangozója volt a papnak, s egyben sekrestyése, mint faluhelyen szokás. Az már értette, hogy a kép: kép. Mert hiszen a papja maga is festegetett. Mindenféle szentkép tarkította a szobája falát. Két tájkép is. Egyiken szélmalom egy szántóföld sarkán. Másikon tópart s egy szarvas, amint iszik. Acélmetszetű képek voltak eredetileg, de a pap vízfestékkel színesekre fordította.

A harangozó hát látott már festéket; értette, hogy a festés nem adóhivatali megbízás. De azért még az az ember is csak nehezítette a munkámat.

Abban az évben történt ez, mikor a Rákóczi tetemét hazahoztuk. Sokat hallottunk és olvastunk akkoriban a kurucokról. Egy tárogatót is vettem akkor, és olyan kedvvel fúvogattam a gyönyörű kesergőket, hogy a házigazdám majdnem kitett miatta a lakásból.

Hát akkoriban festettem azt a képemet, amely erdőben pihenő kurucokat ábrázol, amint havas fák között éjjel, tűznél ülnek. Három bús labanc fogoly is van velük.

A képet már föl is vázoltam, de a havas erdőnek az éjjel színeit nem bírtam elképzelésből megfesteni.

Azért mentem abba az erdősvidéki falucskába. Igazi fákat festek nappali világosságnál, s megvárom ott az estét, a havas estét, s megfigyelem: miként játszik össze a hó világossága a fák sötét színeivel.

- Olyan vezetőt rendeljen énnekem - mondtam a papnak -, aki megvéd a gyanakvóktól, és aki máskülönben is becsületes. Mert hiszen este csak megbízható emberrel kóborolhatok.

A pap gondolkodott, aztán csengetett a cselédjének:

- Eredj! Hívjad át Gács Andorás bácsit.

Egy nyírott bajszú, ködmenes ember lépett be, alig negyedóra múlva. Kis ember, de vastag lábú. Persze, nem a lába volt vastag, hanem a nadrágja volt báránybéléses, meg csizmát viselt, olyat, amelyikben több a szalma, mint a láb. Megállt az ajtó mellett, totyósan, mint az öregek szoktak, akik többet ülnek már, mint állnak. És a csizmája halzsír-szagával egyszerre megtöltötte a szobát.

- Andorás bácsi - mondja neki a pap -, egy kis kereset akadna itt. Ez a festő úr olyan helyre szeretne menni, ahol vén fákat láthat. Kend gyakorta szed hangyatojást az erdőn...

Andorás bácsi csak állt és lógatta zsírtól csapzott szürke haját. Nyakig érő, nyakon körülnyírt haja volt az öregnek. Valahányszor lefelé nézett, a haja mindig előre lódult a fülétől. Ha meg fölemelte a fejét, a haja visszatért a rendes helyére rázás nélkül is.

- Tudok olyan helyet - bólogatott Andorás.

S ráncok közé süllyedt apró fekete szeme vizsgálón csillant reám.

- Csakhogy az nincs közel, tekintetes uram.

- Mennyire lehet?

- Hát tekintetes uram, gyalogosan másfél óra.

- Másfél óra? Nem sok. De ha kend nehezli már a járást, fogadhatunk kocsit?

- Nem nehézlem én, tekintetes uram.

- De estére vissza is kell térnünk. Négykor már sötétedik. Nyolcra vagy kilencre megtérünk. Sok járás. Aztán egy kis teher is van itt, ez a festékes ládika, ez a tábori szék, ez az állvány. Nem lesz nehéz?

Az öreg megbecsülte egy tekintettel a készséget. Oda is lépett és megemelte.

- Semmi ez, tekintetes uram.

Indultunk. Megnyugvással láttam, hogy az öreg nyugodt erővel mozog. A jobb lábára lejteget kissé, de csak mint aki elvesztette a fél csizmája sarkát.

Nyugodt lépésekkel roptatott előttem dombokon, völgyeken át, az araszos hóval borított szántóföldeken által.

Itt-ott a hóból egy-egy elsárgult krumpliszár emelkedett ki, másutt egy-egy csonka napraforgó maradványa. Igen tetszett nekem. Meg-megálltam, szemlélődtem. Szép a tél, szép, dehát nem ezért jöttem. Csak tetszett.

Napfény aranyozta a havas táblákat. Nagy fehér táblák. Helyenkint mozgó betűkként feketélt rajtok egy-egy varjú-dandár. Föl is lebbentek a közeledésünkre, és a hó fölött alig néhány méternyire emelkedve szállottak odább.

Tetszett. Megálltam, szemlélődtem.

Az erdőt is láttam már a távolban, de Andorás még mindig csak tarlókon vezetett. S mintha nem is az erdőnek tartana...

Mégiscsak jobb lett volna kocsin jönnünk, - gondoltam -, ki tudja: mennyire van még.

Andorás szótlanul cammogott előttem. A hátán a festőládám, bal kezében a tábori székecske meg az összehajtott állványka, jobbjában a botja. A ködmen alól egy dohányzacskó cafrangja játszott balfelől, s az egyik szálon sárgaréz pipaszurkáló. Indulás előtt a papnak a bagós skatulyáját abba takarította be.

Volt annyi eszem, hogy mögötte jártam, az ő széles nyomdokaiban. A lépésünk nem egyezett ugyan hajszálig, mert bíz ő rövideket lépett, dehát a járásban is lehet alkalmazkodni.

- Hány esztendős kend Andorás bátyám?

- A szüretkor múltam hetven.

- Nem véltem annyinak.

- Pedig annyi vagyok, tekintetes uram.

- Nohát sokáig fog élni.

- Ameddig az Isten akarja, tekintetes uram.

Egy lejtőn ő szólalt meg:

- Az erdőt festené, tekintetes uram?

- Azt, Andorás bátyám, vén erdőt, a lehető legvénebb erdőt.

- A vénet?

- Azt, Andorás bátyám, mert képnek csak az a szép, ami vén. Egy összeroskadt vén ház többet ér nekünk egy új kastélynál. Egy rozoga vén kút érdekesebb a festőnek akármi szép új kútnál.

- Mégis az erdő... Tanálkozna annál különb festenivaló is errefele, tekintetes uram.

- Micsoda?

- Sok minden.

- Mégis...

- Mer az erdő csak fa. Itt is fa, ott is fa. Lombja sincs ilyenkor.

- Úgy szép.

- Tar.

- Úgy szép télen, ha tar.

- Lehet. Én bizony nem fösteném. Van annál szebb is.

- Például.

- Hát például van erre egy szent köröszt, az ölég vén.

- Hát aztán mi van azon a körösztön?

Hallgatott vagy öt lépést.

- Nincs rajta semmi - mondta csendesen -, csak köröszt. Mer a Krisztus, az sokba kerül. Volt rajta. Lerágta a rozsda.

S hogy gondolkodva nézett a csizmájára, a haja előreleffent, s eltakarta az arcát.

Szőlőhegy látszott a távolban, álló karóknak szürke sokasága. Közötte kunyhók. Kőkunyhó is, kápolnácska is. Ősszel, mikor pirosas a hegy, jó kép lehet.

Andorás megint megszólalt:

- A köröszt úgy is szép, tekintetes uram, Krisztus nélkül. Mer ha köröszt, rajta van Krisztus urunk is, láthatatlanul. Azért ha valaki leföstené...

- De minek?

- Minek? Hát minek az erdőt?

- Az erdő más. Az erdő mindig szép, festeni való, Andorás bátyám.

- A köröszt inkább, kiváltságosképpen az a szent körösit, tekintetes uram, az igen megérdemölné. Vén köröszt, negyven éve, hogy áll. Megérdemölné.

- Lehet. De most erdőnek a festésére jöttem.

Megint szótlanul ropogatta a havat. Nekem persze mindig a nyomait kellett néznem. S még csak nem is egymértékű nyomok; egyik lépése hosszabb valamivel, ha csak két ujjnyival is. Eleinte nem is ügyeltem rá, de már mikor órája lépegettem a nyomában, magam is mintha meghibásodtam volna. Meg kellett állnom olykor és széttekintenem, hogy meg ne szédüljek.

Olyankor ő is megállott és visszatekintett.

- Bizony - mondta nyugalmasan -, erre nincs most nyomás. A hó tegnapelőtt esett.

S rám nézett:

- Nem tetszik-e megnézni azt a körösztöt?...

- Majd máskor, bátyám.

Szinte bosszantott már a keresztjével. Az efféle emberek csak érzelmileg értik meg a művészetet. Egy bolti címfestő ecsetje alól kikerült rossz Szent Katalin-kép érdekesebb nekik Milé Angeluszánál, s egy tíz koronás Nepomuki szobrot bizonyára nem adnának oda a milói Vénuszért.

Mégis, hogy tovább ballagtunk eszembe jutott, hogy Erdélyben a Maros partján láttam egyszer egy útféli keresztet. Sziklák alatt állt az a kereszt, s néhány vén fenyőfa terített rá árnyékot. Valami postást öltek meg azon a helyen. De az a kereszt ott a sziklák közt, a nagy némaságban is, mintha sóhajtotta volna azt a szomorú történetet. Mint a tenger csigája, amelyben benne búg halkan a vihar, amely kivetette őt a vizek világából. Az a tájkép... No mindig bántam, hogy le nem festettem.

S hátha ez is afféle, amit Andorás mond? Télen éppenséggel érdekes lehet.

De megintcsak elvetettem a gondolatot, bolond megy Makóra, ha Ceglédre indult.

Szédültem. Megálltam.

A nap az ég fehér dunyhái közül sugárzott alá, és vízgyöngyökké olvasztotta a hóból kiálló kórókon a havat. Itt-ott a déli domboldalakon is előbarnultak az őszi mélyszántás felső rögei.

Semmi egyéb fa a hegyekkel határolt fehér síkon, csak egy sor leveletlen akác, az se vén. Kocsiút lehet arra.

Egyszercsak elém ötlik a síkon egy magányosan álló barna fakereszt, mintha egy kiterített nagy fehér zsebkendőnek a sarkán látnék egy szimpla
T
betűt.

- Talán csak nem az a köröszt, Andorás bátyám...

Andorás előemelte az arcát a haja két szárnya közül:

- Av vóna.

- Gyerünk tovább.

Andorás azonban csak állott:

- Nem tetszik?

- Nem sokat ér. Jobb szeretnék már az erdőben lenni.

Andorásnak elmeredt a szeme:

- Nem sokat ér?

- Nem festeni való.

Andorás még mindig állt, és a keresztre bámult.

- Nem festeni való? - morogta megbotránkozva.

- Nem, nem Andorás bátyám. Egy üres fehér sík, s rajta egy fekete T. Nem, ez nem mond semmit.

- Fekete té?

- Az, az, fekete té. Semmi.

- Semmi? A szent köröszt az semmi?

- Semmi. Képnek semmi.

- Hm. Talán bizony?...

S egy percre úgy nézett rám, mint a bika, mikor a legelőn fölemeli a fejét az automobilra vagy a piros napernyőre.

- Nohát - azt mondja elkomolyultan -, én már nem megyek tovább.

- Csak nem hagy tán itten?

- Bizony itthagyom én, tekintetes uram. Nagy a hó, hiába no. Öreg is vagyok. Vissza tetszik-e jönni? Vagy hogy lerakjam itt a holmit?

S már rakta is le a hóba.

Nem értettem, hogy miért haragszik rám?

Csak nem fogok tán az ő kedvéért zsebkendőt festeni?

- Andorás bátyám - mondom neki -, ne bolondozzon kend. Mit mond a papja? Avval bíztatott engem, hogy úgy megbízhatok kendbe, akárha apám volna. Aztán itt már kocsinyomadék is van, könnyebben haladhatunk.

Nem tudom, hogy a papra való hivatkozás hatott-e, vagy hogy az út könnyebbsége volt nyilvánvaló, Andorás kis gondolkodás után megintcsak fölszedte a holmimat.

- Hát... ha az Isten is úgy akarja - mormogta megjámborultan.

Szótlanul ballagott az útra, amelyen a kereszt is állott. Bizony csak olyan rozoga és korhadt kereszt volt az közelről is, mint amilyennek messziről láttam. A tetején és a két vállán egy kis hómaradvány olvadozott. Az alján is körülolvadt a hó, mintha valaki megingatta volna azt a keresztet.

Andorás megállt és lebocsátotta a cókmókomat a hóba. A süvegéért nyúlt. Levonta a fejéről, és keresztet vetett.

A manó vigye el ezt az ájtatos aggot, bizony még olvasót is von elő, s elmondja rajta mind a százötven áve Máriát.

Magam is levettem a kalapomat és bosszankodtam. Dehát nem szólhatok neki, mert csakugyan itt hagy a hó közepén.

Andorás nézett a keresztre, s a szája ájtatosan mozgott. A csodatevő Mária-képek előtt láttam olyan álmodó-szemű mély imádkozásokat. Meg is hatott mindig. Csak épp ott nem szerettem, hogy álldogálnom kellett.

Andorás azonban csak egy Miatyánkot eresztett, s után tán egy Üdvözlégyet. Megint keresztet vetett, s visszavonta a fülére a süvegét. Fölszedelődzködött. Megindult.

- Azelőtt itt is erdő volt - mondta megenyhülten -, de kivágták. Fölszántották. Ez a szent köröszt még akkor állítódott ide, mikor erdő volt.

- Megöltek itt valakit, ugye-e?

- Nem öltek itt senkit.

- Hát akkor minek az emléke?

Andorás megállt, mintha megütötték volna.

- Minek az emléke?

- Valaminek csak emléke?

- Valaminek?...

S maga elé nézett, mintha igen különös volna az a véleményem, hogy valaminek az emléke az a kereszt.

- Hát - mondotta a fejét lógatva -, lehet, hogy valaminek az emléke. Ámbátor...

- Valami csak volt itt? Talán csata?

- Csata? Lehet. Ámbátor nem járt erre se rác, se német, se muszka. Nem volt itt semmi. Egy verem volt itt.

- Verem?

- Az. Farkasverem.

- Farkasverem? Hát farkasok is járnak erre?

- Nem, most mán nem. De akkoriba, mikor ez is erdő volt, bizony tanálkoztak. Mert nagy erdő volt e, tekintetes uram, öreg erdő. Azóta kivadászták a farkast, hogy nyoma se maradt. Az uraság meg a fia.

S a haját lógatva ballagott tovább.

Jó félórába telt, míg eljutottunk az erdőbe. Fiatal rész volt, a legöregebb fa se lehetett több benne tizenöt esztendősnél.

Ott már nem volt út, vagy ha volt is, csak épphogy átléptünk rajta. Az öreg csak olyan nyugodtan cammogott, mint induláskor, én azonban már jobb szerettem volna ülni.

- Messze van-e még Andorás bátyám?

- Mingyán odaérünk.

A fák közt kocsiút kanyarodott elénk. Mély kerékvágások, ökörlábnyomok.

Andorás megállt és az útra nézett.

- Hm, hm.

Megint megindult, nézett a fák között az erdő belsejébe. Morgott, hümmögött, a fejét csóválta.

Már akkor annyira fáradt voltam, hogy nem is kérdeztem, min tűnődik? Megnéztem az órámat, tizenegyen járt. Még csak két órája, hogy elindultunk, s én már majd eldőlök. Szomjas is vagyok, éhes is vagyok.

- Van-e itt forrás valahol, Andorás bátyám?

Andorás megállt:

- Erre bizony nincsen, tekintetes uram, mer ecs csak afféle száraz erdő.

- Hát pedig most már jó lenne egyet pihennünk is.

Andorás megint aggodalmasan nézett be a fák közé.

- Itt volnánk mán, alig egy varjúszállásra. De a szél hordja el...

- Mi baj?

- Alighanem kivágták.

- Az erdőt?

- A vén fákat. Mer látom, hogy hordták. Nem is régen.

Továbbindult. Morgadozott. Hát csakugyan, alig lépünk ötvenet, előfeketélik három nagy, vastag fatönk is, s körülöttük a sok gally, fejszeforgács és fakéreg.

Nohát hiába gyalogoltam tizenöt kilométert! Bosszankodtam. Éhes is voltam már.

- Micsoda falu van ide legközelebb?

- A mi falunk.

- Közelebb nem találunk valami házat, ahol megebédelhetnénk?

- Találhatunk - felelte nyugodtan az öreg -, ha az Isten is akarja, találhatunk.

- Hát nem bizonyos?

Az öreg gondolkodott:

- Tán a Vörös ökörbe...

- Hol az a Vörös ökör?

- Túl ezen a völgyön, tekintetes uram, az országút mellett.

- A szőlőhegy alatt?

- Ott. Ott megebédelhetünk, ha az Isten is úgy akarja.

Fél óra múlva bent ültünk a kis útszéli kocsmában, a szőlőhegy alatt. Dézsmaház lehetett az valamikor, ott tizedelték a mustot. Idő haladtával lám Vörös ökör lett belőle. Hogy miért éppen ökör? Másutt is láttam már kocsmát ökörcímerrel. De nem volt akkor kedvem, hogy ezen az elnevezésen tréfálkodjak.

- No, kaphatunk-e valamit ebédre?

- Hát nem igen, ha csak kávét nem.

Kávét még sohase ebédeltem, dehát ha nincs más...

- Bizony mást nem adhatok.

- Hát akkor kávét iszunk, két porciót. Üljön ide kend is, Andorás bátyám. És hát fűtsenek is be kissé abba a pléhkályhába, hiszen itt hidegebb, mint kint.

Andorás lerakta a sarokba a festőládát, állványt és tábori széket, aztán szemérmetesen ereszkedett le a hosszú tölgyfaasztalnak a túlsó végére.

- Ide mellém, Andorás bátyám.

Más vendég nem volt az ivóban, csak mi ketten.

A kocsmárosasszony (könyékig kormos, időske parasztasszony), csak bámult bennünket. Látszott a helyen, hogy télidőben ritkán lát vendéget. Aki bevetődik is, tarisznyából ebédel.

- Nohát, csak hozza azt a kávét!

A kávé két óriás ibrikben csakhamar megérkezett. Nekem elég volt belőle egy kanálnyi is, Andorás azonban jóízűen lefetyelte. Még az ibriket is félrefordította, hogy egy csepp se vesszen kárba.

- Megeszi-e az enyémet is?

Andorás némi szemérmetes pillogás után elfogadta. Ette jóízűen. Törülte az öklével a bajuszát.

Eközben az asszony tüzet gyújtott a kályhába, és némi érdeklődéssel kandított felénk.

- Vóna tán szalonnája? - kérdezem.

- Van - felelte az asszony. - Ha tetszik, rántottát is csinálhatok.

- Ejnye, hát miért nem mondta előbb? Csináljon no, kettőnknek, és aprítson alá egy kis szalonnát.

A rántotta is elkészült. Lehetett nyolc tojás. No arra már igazán kedvvel törülgettem a pakfonvillát.

Elénk helyezi egy nagy lábosban, melléje meg a dombosra sült likacsos kenyeret.

Ízlelem, hát valami istentelen avas ízű! Hájjal sütötte-e, vagy a tojás között volt romlott? - abból se ehettem.

- Jó ez magának, Andorás bátyám?

- Jó.

S ette is nyugodtan, édesdeden, hosszasan. Bal kezében a kenyér, jobbjában a villa. Eszik olyan komolyan, mintha becsület kérdése volna, hogy azt a rántottát az utolsó falatig betakarítsa.

Az asszony megjelenik. Néz várakozóan.

- Hozzon bort is - mondom -, milyen bora van?

- Van veres is.

- Hát hozzon vereset, fél litert. Vagy hozhat egész litert is. Aztán hát főzhetne tán nekem két tojást héjában.

- Lehet. De nem tetszene-e szalámit enni?

- Szalámit? No hálistennek! Hozzon csak belőle jó tányérral.

Hozza a bort, s utána csakhamar a szalámit is, nagy cseréptányérban, hat embernek valót.

Nézem a szalámit, bizony rég elfeledhette az a szalámi, hogy ki volt a gyárosa? Mégis megízlelem. Hát kutya is megfintorgatta volna rá az orrát, foghagymás volt, avas volt, romlott volt.

- No, ez nem embernek való. Ezt ezen mód visszaviheti az asszony.

S nézek Andorásra.

- Kóstolja kend is.

Andorás belebök a villával, és csak úgy héjastól bevesz egyet. Harap hozzá balkézből. Eszi jóízűen.

- Mán - mondja -, ha fizetni kell érte, tekintetes uram, vissza nem küldjük.

Megette azt is az utolsó szeletig.

Én mégiscsak két kemény tojást ebédeltem. Ittam is rá, - hogy a fagy egye ki a tőkéjét a földből!...

Andorás is ivott nagy nyeletekben, hosszasan.

Az arca már akkor piros volt, a szeme csillogó. Hogy én rágyújtottam a kis angol pipámra, ő is elővette a bekecse zsebéből a maga kis cserépszutykosát, dohányzacskóját.

- Nohát - szólaltam meg -, kend találta el az igazságot, Andorás bátyám; hogy ha az Isten akarja, ebédelünk a Vörös ökörben, ha pedig nem akarja, nem ebédelünk. Lám: kendnek akarta, nekem nem akarta. Igyék kend. Hozzon még egy üveggel kocsmárosné!

Andorás bá vidáman pillogott:

- Azt mán én korán megtanultam - felelte.

- Nohát jó iskolája volt kendnek.

- Jó iskolám? Hát igaz, jó iskola volt. Ha szűk is...

- Szűk?

- Megfordulni is alig bírtam benne, tekintetes uram. Pedig csak egymagam voltam benne a tanuló.

- Egymaga?

- Egymagam, tekintetes uram.

- Tréfál kend?

- Nem én.

- Olyan iskola nincs.

- Hát nincs, az igaz. De volt, akkor volt. Az igaz, hogy csak egy éccakán tartott a tanulás, de mégis iskola volt.

- Mégishát micsoda iskola volt az?

- Csak egy farkasverem, tekintetes uram.

- Farkasverem?

- Az, tekintetes uram. Av vót az én iskolám. Írni-olvasni nem tanultam benne, csak számolni, azt is csak lélökkel. Meg még egy nagy tudományt, hogy a szabad akarattya megvan ugyan az embernek, de a jó Isten mégiscsak zabolán hordozza. Azér mondom én mindig, ha nem úgy fordul a sor, ahogy én szándékoltam, azért mondogatom, hogy: "Ha a jó Isten akarja..."

- Hát ez szép is mondásnak. Andorás bátyám. De csak nem hiszi tán kend, hogy a jó Isten most három óra hosszat egyéb gondolattal nem foglalkozott ott a hófellegek fölött, hanem csak avval, hogy adjon-e nekünk ebédet a Vörös ökörben, vagy hogy ne adjon?

- Nono - felelte megütődve az öreg -, hát nem is úgy gondolom. Mer a világ urának sokféle a gondja.

- Hát akkor miért emlegeti kend mindig minden csekélységben?

- Az csak szójárás, tekintetes uram.

- Hát csak szójárás?

- Az. De azért van akarat rajtunk Istennek szent parancsolatából. Van. Mert az őrzőangyal miért volna kirendelve? Ló mellett ember, ember mellett angyal. De gonosz eb ám az ember, tekintetes uram.

- Hogyhogy Andorás bátyám?

- Hát úgy, tekintetes uram, hogy félre-félrehág a teremtett ember, kivált, míg fiatal. Hej, nagyokat ránt olyankor az angyal rajta.

S a fejét csóválta. Mosolygott. Kedvvel bodorgatta a bagó-füstöt.

- Igyék, Andorás bátyám. Én nem iszok: nekem savanyú. De kend csak hörpögesse.

Ivott, és egyre melegebben nézett reám.

- Lássa, tekintetes uram - mondta -, én mán csak becsületes ember vagyok. Igaz-e, hogy a papunk is úgy ajánlott? Hát lássa, velem is megtörtént fiatal gazda koromba, hogy nekiindultam egyszer igenyösen az akasztófának.

- Kend? Az akasztófának?

- Annak, tekintetes uram. Tessék elhinni, hogy magam is sokszor álomnak vélem. Hogy mondok: én voltam-e csakugyan? Vagy tán mégis mással történt, aztán magamra gondolom? De hiába, csak én vótam a.

Hát tetszik tudni, úgy volt az, hogy egyszer nyár vége felé, Kisasszony előtt való vasárnap, ahogy kigyövünk a szentmiséről, odaszól a papunk:

- Andorás - aszongya -, nézz be hozzám egy szóra.

Nem ez a mostani papunk, hanem az öreg Tombátz Alajos tisztelendő úr. Rég meghalt, Isten nyugosztalja. Kilis vitte el vagy micsoda. A nyakán volt a kilis.

Hát aszongya aztán odabe:

- Nézd fiam, nyolcszáz pöngő forintot köllene átküldenem az öspörös úrnak még máma. Kire bízzam? Nincs olyan bizatos emberem. Terád gondoltam. Okos ember is vagy, becsületes is vagy, a lovad is jó, másfél óra alatt megfordulhatsz. Aztán hát egy forintot is kapsz tülem fuvarpénzt.

- Ej - mondok -, mán ilyen kis fordulóér...

- De csak fogadd el - aszongya -, mer nem az én pénzem e; beleszámítódik a forint a költségekbe. Csak fogadd el, rád fér.

Hát mán úgy elfogadtam. Mert tetszik tudni, sovány vót a termés abba az évbe. A fiamon is hideglölés járt azon a tavaszon, harmadfél forintba került csak az orvossága. Oszt nem is használt az orvosság, hanem úgy múlt el rúla a baj, hogy Bognár Örzse ráimádkozott. Boszorkánynak mondták azt a Bognár Örzsét, de csak afféle szóbeszéd volt a. Az is meghalt mán régen, Isten nyugosztalja.

Hát nekiindultam, mingyán ebéd után. De csak úgy gyalogosan. Mer szombaton követ hordott a lovam. Akkor tágíttatta a jegyző úr a községházát - Isten nyugosztalja -, oda hordtuk a követ. Hát csak úgy gyalogosan.

Kulacsot nem vittem magammal, mert mondok, úgyis kapok ott egy pohár bort. Visszafele meg felnézek a komámhoz a szőlőhegyre. Pásztor volt akkor, Isten nyugosztalja. Búcsún barátkoztunk össze, mert nem falunkbeli volt. Csakhogy ő is énekese volt a búcsús seregnek, én is. Ha ő rákezdte a város túlsó végén, meghallottuk az innensőn, akárcsak a kokas kukorikolását. Igaz, hogy én is ha rákezdtem, meghallották túlnan. Hát összebarátkoztunk, komák is lettünk később. Igen becsületes ember volt szegény. Ámbátor akasztófán halt meg. De azért mégiscsak aszondom, hogy becsületes ember volt. Tuggya fene, belekeveredett. Mindenbe bele keveredhetik a becsületes ember is, tekintetes uram. Nem ügyel az angyal rángatására, belekeveredik.

Hát megyek, viszem a pénzt. Oda is érkezek röndösen, második harangszóra, létánia előtt. Az őspörös úr megadja az írást, a pohár bort is kiadatja. Utána mingyán beharangoznak.

Gondókodok, hogy elmenjek-e én is a létániára? De mondok, nem megyek el mégse, mer akkor a komámmal nem találkozhatok.

Pedig hát jobb lett vóna, ha a létániára megyek, hogysem a szőlőhegyre. Mert a létánián a jó Isten van jelen, a szőlőhegyen meg csak a komám. Ingyen se gondótam volna, hogy a komám mellett az ördög is.

Pedig hát mondom, igen becsületes ember volt, Isten nyugtassa. Pap se imádkozhatik többet, min ő. A szentolvasó soha le nem vált a kezéről, és pénteken meg nem ette volna a szalonnát egy százasért sem. Hanem hát benne van a szent miatyánkban: És ne vígy minket a kísértésbe, - azt kellett volna gondolatosabban imádkoznia, mint ahogy imádkozta.

Jó sora vót őneki ott a hegyen. Élhetne most is, csakúgy mint én. Mert mi dolog is az: egyszer-kétszer megkerülni a szőlőt? Alhatott nappal, aminthogy aludt is. A Szent Vendel kápolnája előtt szokott szunnyadozni. Vagy szunnyadt, vagy imádkozott, de nappal többnyire ott tanyázott.

Hát indulok a hegynek. Bepillantok útközben a kunyhajába is. De csak a kutyája ült ott; oda volt kötve az ajtóhoz, mivelhogy vasárnap kapta a komám a kenyeret meg a szalonnát.

Kerülök a kápolnának, hát ott hever a sarjún. Az övé volt az a sarjú. A kápolna körül ma is a csőszé a fű.

- Aggyisten - mondok. - Erre jártam, hát mondok: felnézek hozzád, nem ettek-e meg a rigók!

Hát beszélgetünk, hogy aszongya:

- Hol jártál?

Mondom, hogy pénzt vittem az öspörösnek.

- Mennyit?

Mondom.

- No - aszongya -, ha nekem annyi pénzem volna, elmennék Lurdesbe.

- Hol van a?

- Tudj'a harcsa. De minek is azt tunni? ölég ha a gőzös tudja (Odamék az ablakho: kérek bilétát Lurdesbe. Aggyák a bilétát, beülök a bagonyba, elvisznek Lurdesbe.)

- Hát aztán minek a? Hiszen nem beteg kend.

- Hát csak. Látnék csudát.

- Csudát?

- Azt. Ahogy a sánták lábra kelnek, vakok azt kiáltják: látok! Szűz Mária meg-megjelenik tiszta, szent, élő-eleven valóságában.

- Messze lehet a - mondok.

- Te talán nem hiszed? Van minálunk egy könyv, Vadas Pál sógoré, abban megolvashatod. Száz csudát is olvashatsz benne.

- Hát mondok, ha nekem annyi pénzem volna, mégse mennék oda. Mer csudát látok én itthon is ölöget.

- Mi csudát láthatsz itthon?

- Hát mindenfélét. A gőzős is nagy csuda. A hátultöltő puska még nagyobb csuda. A kántorunknál meg láttam egy kalamusszárat, akkorka üveggyöngy van benne, mint egy kölesszám, aztán aki abba belenéz, hát akkora palotát lát benne, hogy a templomunk is beleférne tornyostul. Hát hogy tették bele azt a nagy palotát abba a kis üvegszembe?

- Am mind nem csuda - feleli -, mer az mind csak csinálmány.

- No mondok, hát akár csuda, akár csinálmány, de ha nékem nyolcszáz forintom volna, hát bíz én nem csudalátásra vesztegetném.

- Hát mit csinálnál vele?

- Akármit. Papot nevelnék vele a fiamból.

- No, aszongya, hát az se rossz. Még okosabb is, mint amit én mondtam. Mert aki pap, ingyen megjárhatja Lurdest, meg még tán az apját is elviheti. De ha te nem vágyakozol oda...

- Vágyakozok biz én. Csakhogy pézér, nagy pézér a csuda se kell. Ölég csuda a, hogy megvan a mindennapi kenyerünk ebben a szegény földi világban.

Ahogy ott beszélgetünk, szekérzörgés hallatszik. A hegyoldalon érkezett föl a szekér.

- A zsidó szekere - mondja a komám -, bizonyosan a hordókat hozatja ki.

Csakugyan av volt. Felhaladt a pincébe. Aztán a kocsis odagyött hozzánk. Hozta kantáron a lovát is.

- Füvelhetnek tán itt is ekkicsit - mondotta.

Aztán hozzánk telepedett. Vele volt a tarisznyája is.

- Szentje ne legyen annak a zsidónak - aszongya -, mán vasárnap is dógoztat velem.

- Ne káromkodj itt - dorgálja a koma -, elveri a jég a szőlőt.

- Ősszel mán nem veri el.

- Elverheti ősszel is - mondja rá a koma.

Tűz mellett ültünk ott. A koma szalonnát pirított. Szelt a kocsisnak is.

Szalonna után a kocsis megtörli a bajuszát, aztán aszongya:

- No, erre nem iszunk vizet, hanem iszunk rá úri italt.

Avval benyúl a tarisznyájába, és elővon egy karcsú nyakú kis üveget. Az üveg tele van valami orvosság színű itallal. Be is van pöcsételve a tetején kék pöcséttel. Az oldalán aranyos cédula.

- Ilyet még nem ittak kendtek - mondja a kocsis -, mert ilyet csak az urak isznak: az öspörös úr, a kasznár úr, ispán úr.

Csak nézzük.

A kocsis lekoccantja a kése fokával az üvegnek a nyakát. Még ki is folyt valamelyes, noha mingyán a szájáhó kapta, hogy kárba ne vesszen egy csöpje se.

- No - aszongya -, hát igyanak kendtek is. De csak egy madárkortyot. Mert ebből egy kis korty annyi, mint borbul egy pohárra való, a legerősebb borbul.

- Dejszen - aszongya a koma -, én nem iszok belüle, mert nem igaz úton került ez tehozzád.

Mondok magamban, én se iszok.

- Ihaték ebbül - biztatja a kocsis. - Ha lopta valaki, nem én loptam. Hanem aki lopta, a zsidónak lopta. Mer ilyet csak gerófok, bárók, hercegek isznak.

- Nem - aszongya a koma -, csak idd meg magad.

A kocsis elkedvetlenül.

- No - aszongya -, hát kend is a zsidót pártolja. De Isten akárhova tegyen, ha loptam, akár a zsidótúl, akár mástúl. Hanem mikor rakodtunk a városba, más szekerek is rakodtak ottan. Mindenféle portékával rakodtunk. Aztán ahogy én is indulnék, hát egy nyaláb széna hevert ott az udvaron, valamelyik leejtette. Fölnyalábolom a szénát, hogy mondok, ne vesszen kárba, hát akkor látom, hogy közte van ez az üvegecske. Tuggya fene, kié volt a széna? Kérdeztem egypár embert, hogy kié? Egyik se tudta. Mutattam nekik ezt az üveget is, hogy mondok, orvosság-e vagy méreg? Akkor mondta egy öreg kocsis, hogy derága finom ital: császárok, királyok isznak csak ilyet.

- No - aszongya végtére a koma -, hát nem rontom kedvedet, megkóstolom.

És hát kortyint. Hunyja a szemit utána. Csudálkozik.

- No - aszongya -, hát ilyet még csakugyan nem ittam. Mi ez?

- Jamajka - feleli a kocsis -, láthatja kend, ide van írva az ódalára.

A koma csóválja a fejét. Adja az üveget nekem is.

Mondok, ha a koma ivott, ihatok én is. Kóstolom én is a jamajkát, hát olyan, mint a tűz, de valami gyönyörületes jóízű.

A kocsis fölvette a fűből az üvegnek a letörött nyakát. Zsebre dugta.

- Van ilyen - aszongya -, a gazdám pincéjébe száz üveggel is. Ládába érkezik. Különben minden ládába érkezik. Kis láda, nagy láda, van ott mindenféle. Vasláda is.

- Vasláda is? - csudálkozunk a szón. - Ugyan mi érkezhetett abba?

- Semmi - feleli a kocsis - de semmi se volt benne. Az Örzse szolgáló látta, mikor kinyitották. Mert a szobába cepeltük. Hat ember ereje nyögte, a kutya ugassa meg! Olyan vót az a vasláda. De nem is láda az, hanem inkább fisonyér, kurta fisonyér, csakhogy színtiszta vasbul.

- No - aszongya a komám -, akkor abba bizonyosan pénzt tart a zsidó.

- Nem is mogyorót - mondok én is. - A fügefáját neki, mán annyi a pénze, hogy nem fér a bugyellárisába!

- Csakis - mondja a kocsis -, mert én magam láttam saját testi szemeimmel, hogy annyi százas volt egyszer a zsebibe, hogy ha kirakta volna egyenkint, hát a szobája pallóját betakarhatta volna vele. Még a pitvart is.

A koma csak szítta a fogat, csak csóválta a fejét, mert a zsidót nem állhatta.

- Hogy az Isten is olyannak aggya a pénzt - aszongya -, aki az ő szent fiát fölfeszítette. De - aszongya - legyen meg az ő szent akarattya.

- Hát nincs különben - mondja a kocsis. - De lehet, hogy Csuka Bandi erányába vétetődött az a vasfisonyér. Hallották tán, hogy egy Csuka Bandi nevű ember betyárkodik a szomszéd vármegyékben. Hat cimborája van, aszongyák.

Azokban a hetekben kezdődött, hogy Csuka Bandi rabolgatott imitt-amott. Ölni nem ölt meg senkit, csak betoppant úri házakba, és pisztollyal, puskával rettegtette az urakat. Így járta a hír. De sohase hallottam, hogy mi lett vele?

Szüret után valami két hétre a kántorunk szólít meg, hogy aszongya:

- Ráér-e kend délután, Andorás? Általmennék a hegyre, aztán egy hordó új bort is hoznánk visszatéret.

Hát el is mentünk. Úgy volt, hogy estére megtérünk, de a kántorunk oda ragadt egy pince elejbe két másik kántorral, meg a nánaháti jegyző úrral.

A komám még akkor fent tanyázott a hegyen. Mink is tüzet raktunk. Kaptunk újbort egy öntözőkupával. A koma valami új éneket szerzett, igen gyönyörűséges szép, éneket a Boldogságos Szűz Máriárúl. Azt énekelgettük csendesen, hogy majd a májusi búcsún avval vezetjük a búcsúsokat. Közbe-közbe ivogattunk is képesint.

De gyött megint a kocsis: hozzánk telepedett. Megint volt nála jamajka.

- No a teremtésit - aszongya -, hát láttam a vasfisonyért bévülről is. Nohát nem hiába, hogy olyan veszett nehéz volt, vas fala van annak araszos. Az ajtaja meg csupa merő egy zár. Tizenhat vastag acélnyelv rukkan abból a vasfisonyérnak a falába. De az a vasajtó is araszos. Gyöhet Csuka Bandi! Tizenkét kovács, tizenkét pöröllyel hét nap verhetné, míg bele bírna törni abba egy kis törést.

Csóváltuk a fejünket mink is, hogy miféle nagy mesterséges alkotás az olyan.

A kocsis még apróbbra elbeszélte a csudálatos alkotmányt, hogy a közfalak is vasbúl vannak benne, kívülről meg olyanra van beföstve, mintha fábúl vóna.

- De - aszongya -, ki gondolná, hogy annak a nagy zárnak csak ekkora a kulcsa.

És a hüvelykujját mutatta:

- Ekkora kis lapos. Az Örzse mondta ezt nekem először, de nem hittem, ameddig magam is nem láttam. Bár elvesztené egyszer.

- Hát aztán ha elvesztené - mondja a koma.

- Hát elvesztené - feleli a kocsis.

Oszt csak a könyökire bókol. Hallgat, belepislog a tűzbe.

De a koma tovább firtatja:

- Hát aztán mit csinálnál a kulccsal, ha elvesztenék?

A kocsis vállat von:

- Mit csinál az egér az éléskamrában.

- Mit csinál? Hát mit csinál?

- Hát csipeget innejd is, onnajd is. Ménkű abba a zsidóba, úgyis hamissággal szerzi azt a sok pénzt.

Nem tetszett nekem ez a beszélgetés. A koma is csak csóválta a fejét. De mégis elgondolkodtunk rajta, hogy a magunkfajta szegény ember milyen verejtékkel szerzi a krajcárokat.

- Csak egyszer megkaparinthassam azt a kulcsot - mondja a kocsis -, mását csináltatnám; rájárnék vagy két esztendeig... Nekem is lenne pénzem.

- Hát aztán mit csinálnál vele? - mondja a koma - akár házat vennél, akár szőlőt, egyszerre azt kérdeznék, hogy mibül?

A kocsis legyint:

- Nekem is van ám eszem. Mert nem vennék én se házat, se szőlőt.

- Hát akkor minek a pénz?

- Minek? Élném a világomat. Életembe egyszer volt jó napom. Mikor katona voltam. Egy jó cimborámnak meghalt az apja, aztán örökölt. Hatan vótak testvérek, mindenkinek jutott nyolcvan forint. Hát ahogy megkapta a nyolcvan forintot:

- No, Bálint - aszongya -, kérezkedj ki te is, máma gerófok leszünk.

Bécsbe lógeroztunk akkor. Hát nem is volt Bécsbe aznap olyan nagy úr, mint mink ketten, legföljebb, ha a király. De azon alul aztán senki. Legelőször is trafikba mentünk, tíz vergónia mindenikünknek. Aztán beültünk egy kocsmába, kezdtük tormás virslin. Ettünk tíz párt. Ettünk utána héring-halat. Aztán disznó pecsönyét. Utána feketekávét, mint az urak. Aztán bornyú pecsönyét. Mögint kávét meg bécsi sajtot. Közbe bort is ittunk, sört is. Egyszer bort, egyszer sört. Aztán mögint bort, mögint sört. Mikor mán úgy félreállt a bögyünk, mint aratáskor a csirkének, kimentünk a Páterba. Végignéztünk minden panoramát, célba is lőttünk, meg ráültünk a riglispilre. Úgy elszédültünk, hogy nem találtunk ki az ajtón. De aztán mögint virslit ettünk, tíz párt, mert sört ittunk, hát csakhamar helyre igazodtunk. Olyan helyre találtunk aztán, ahol trombitásbanda muzsikált. A sok német szolgáló keréngőt táncolt, mert ott másképpen nem táncolnak. Mink nem tudtunk németül, de azér tanálkozott táncos nekünk is, mind a kettőnknek szölke. Hát jártuk mi is a métely-táncot. Persze, el is szédültünk hamarost. Ki akartak vezetni bennünket. De a pajtásom odavágott egy tízforintost a bandának, hogy aszongya:

- Magyar táncot nekünk!

De nem tudott a banda magyar táncot, a kelnerek meg kifelé lökdöstek bennünket.

- Hát, aszongya a pajtásom, akkor vissza a tízest!

De nemhogy visszaadták volna, hanem méginkább lökdöstek kifelé. Mink persze ellenkeztünk, hogy mondok:

- Egy-két némettől még nem ijedünk meg!

Hát nem is ijedtünk meg. A bagnétot is kihúztuk. De hiába, mert a sokaság győzött. Darabig ott hevertünk a gyöpön. Igen búsultunk, hogy a bagnétunkat elvesztettük. Végtére is aszongya nagybúsan a pajtás:

- Gyerünk! Együnk virslit.

Hát fölkeltünk. Aztán egy bódéba megettünk tíz pár virslit. Ittunk rá sört. Egyszerre helyreigazodott az erőnk.

- Gyerünk vissza - mondok - a bagnétunkér.

- Várj - aszongya -, igyunk még egy kancsó bort is.

Akkor halljuk, hogy cigánybanda muzsikál a szomszédba, egy fehérrácsos kerítésű udvaron!

Tovább mán aztán nem tudom, hogy vót. Csak azt tudom, hogy mikor fölébredtünk, se sapkánk, se bagnétunk, oszt nekem a fél pofám úgy föl volt dagadva, mintha valami trombitás-regruta az én pofámmal tanulta volna a capistrángot. Hát lássák, annál szebb napom nem vót soha életemben.

- No - aszongya a koma -, annál bizony szebb napotok lehetett volna, ha elmentetek volna azon a pénzen Lurdesbe.

Megint ittunk a jamajkából. Olyan jókedvünk kerekedett tőle, hogy még danoltunk is. A koma kezdte, hogy aszongya: Lóra csikós, lóra, elszaladt a ménes.

Sohase hallottam tőle egyebet, csak szent éneket, hát ugyancsak elbámultam, hogy lám, a jamajka hogyan megfordítja az embert.

Karácsony előtt való héten izen nekem a koma, hogy lépjek át hozzá valamelyik este, amikor ráérek.

- Vajon mit akarhat? - mondok.

De egy óráig is csak a farkasrúl beszélt, hogy ki mit tud róla?

- Hát, - mondok, - nálunk is látták, de nálunk nem okozott kárt, csak az uraság aklába tört be.

- No - aszongya - lehet, hogy csak juhászok költötték a hírét.

- Lehet - mondok -, ámbátor a jegyző úr kiment rá tegnap puskával. A papunk, kántorunk is. Mind a hárman golyós puskával mentek ki estefelé.

Végtére aztán megmondta, hogy mér hívatott:

- Hogy hát - aszongya -, igazi eltökélett szándékod-e, hogy papnak neveltetnéd a fiadat?

- Ha lehetne.

- Lehet - aszongya -, lehet. Mer amit az ember állhatatosan akar, a jó Isten végre is megteljesíti.

- Bajosan - mondok -, ezt bajosan.

- De - aszongya -, ne kétségeskedjél. A lehetség most mán megvan. Hanem, hát nagy szent böcsületszóra, hogy amit mondok, benned marad. De úgy benned marad, hogy még az a sárga föld se tudja meg soha, amelyik a koporsódat fogja majd valamikor körül.

Elmondja aztán, hogy a Vájsz zsidó szolgálója, az Örzse kileste, hova teszi a zsidó esténkint a kulcsot? Újév után való napokban sok pénzt szokott kapni a zsidó. Ha három ember összeállana: egy ott strázsálna a kapu előtt. A másik bezörgetne hozzá avval a szesszel, hogy levelet hozott. A szolgáló beeresztené úgy, hogy bent állana a pitvarba, mikorra a zsidó kilép. Az az ember akkor a harmadikkal megkapná a zsidót. Betömné a száját, megkötné a kezit. A szolgálónak is színleg. A kulcs az órája láncán lóg a zsidónak. Kétágú aranylánc az. Egyiken az óra van, a másikon a kulcs. Oda szokta akasztani este az ágya fölé.