Szerkesztő

Till Katalin

Borítóterv

Szabó Vince

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Papp Dóra, 2021

© Ciceró Könyvstúdió, 2021

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos a könyv bármely részének másolása vagy bármilyen digitális, fényképészeti vagy egyéb eszközzel történő rögzítése vagy sokszorozása.

ISBN 978-963-432-185-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Anyának, aki a legelső kéziratomat szerkesztette,
és kíméletlen kihúzások után is szerette az írásomat.
Apának, akinek a soha véget nem érő mondatain
és történetein nőhettem fel.

Az interferencia akkor következik be,
ha két különböző forrású, koherens hullám
találkozik. Ekkor létrejönnek olyan pontok
a térben, ahol a hullámok maximálisan erősítik,
illetve olyanok, ahol maximálisan
gyengítik egymást.

PROLÓGUS

„CARESS THE ONE, THE NEVER-FADING
RAIN IN YOUR HEART
THE TEARS OF SNOW-WHITE SORROW
CARESS THE ONE,
THE HIDING AMARANTH
IN A LAND OF THE DAYBREAK”
NIGHTWISH – Amaranth

„A Nagy-tavak déli vidékét változatlanul szokatlan, heves esőzések áztatják. Clevelandet felkészületlenül érte a három nappal ezelőtt hirtelen kialakult ciklon, az Erie-tó és a Cuyahoga folyó vize pár óra leforgása alatt felduzzadt, a belváros partjait elöntötte az ár. Ezekben a percekben is zajlik a gát megerősítése, önkéntesek százai csatlakoznak a munkálatokhoz. A szakemberek szerint különös jelenség, hogy a ciklon nem húzódik északkeletre, letáborozott az Erie-tó déli partján, az Erdők városa felett. A nem várt időjárási viszontagságok miatt azt javasoljuk, maradjanak otthon. Egyelőre nem tudni, hogyan alakult ki a mérsékelt övezeti ciklonnál szélsőségesebb…”

– Nem tudni! Pedig a nagyokosok aztán mindent tudnak! Csak titkolják! Én mondom…

Az öregbe belefojtotta a szót a köhögés. Amióta hűvösre fordult az idő, rájött az átkozott köhécselés, ami megakadályozta abban, hogy megállás nélkül szidja a híradót. A pincérnő lejjebb vette a tévé hangerejét. A reggelizőben alig ücsörögtek néhányan – mindenkit megijesztett az áradás, de a belvárosi vendéglátóhely tulaja úgy döntött, kinyitnak. A köhécselő öreg felső szomszédjának lánya, a kedves mosolyú pincérnő pakolta körbe a teraszt homokzsákokkal. Most épp kitöltötte az öreg szokásos délutáni kávéját egy csészébe.

– Egyetértek, Peter bácsi. Ilyesmit előre tudnának jelezni. Mire vannak a meteorológusok meg az előrejelző készülékek? Nem hiszem el, hogy egy ekkora vihar a semmiből kerül elő.

– Ez nem is vihar, ez özönvíz, drágaságom! Az ördögbe is, nem láttam még olyat, hogy három nap alatt ennyi essen! Cleveland nedves hely, de miféle monszun ez?

A pincérnő kinézett az utcára: az üzlet veszélyesen közel esett a hatalmas tóhoz. Cleveland leglátogatottabb részén felkészültek a tó és a folyó szeszélyességére, de ami most történt, az még a helyieknek is új volt. Három nappal ezelőtt koszos víz szivárgott be a térkövezetre, a garázsokba, a méregdrágán bérelt üzlethelyiségek és éttermek ajtaján. A gondosan kiépített csatornarendszer nem bírt az égből lezúduló, szűnni nem akaró eső büntető erejével.

– Átmeneti időjárási zavar ez, Peter bácsi. Vége lesz pár napon belül, meglátja.

– Igen, igen – recsegte az öreg –, épp ez a baj, hogy a rendszerben van zavar! Én hetvenhét őszt láttam már életemben, de ilyet még sosem. És mondok neked még valamit, drágaságom. Ötven évvel ezelőtt, amikor a fivéremmel megnyitottuk a szerelőműhelyt, olyan friss volt a levegő, hogy hajnalban szinte harapni lehetett! De már elromlott az, ami hajdanán jó volt, még itt is, az Erdők városában. A talaj mérgezett, a levegő évről évre nehezebb és büdösebb… Gyerekkoromban csak belemerítettem a tenyeremet az Erie-tóba, és kortyoltam a hűs vizét, hogy jól induljon a nap. Hát, most próbálj meg inni abból a vízből, kedvesem!

– Sajnos meg kell szoknunk. A globális felmelegedés azzal jár, hogy…

– Ugyan már! Mit jössz nekem ilyen szavakkal, azt se tudod, mit jelentenek! Divatos lett erről beszélni, mi? – Az öreg mélyet sóhajtva csóválta a fejét. – Itt valami sokkal veszélyesebb történik. A természet változik. Elege lett ebből a sok élősködőből, akit meg kell tűrnie a hátán. Bosszúra készül. Én mondom neked, ennek nem lesz jó vége, és ha ezt nevezik globális felforrósodásnak a híradóban, hát mondják úgy! Fogalmuk sincs valójában, mi lesz még itt.

A pincérnő elmerült a gondolataiban – mégiscsak mond valamit Peter bácsi, négyszer annyi évet élt meg, mint ő. Elöntötte az érzés, hogy azonnal tennie kell a változás ellen. Igenis lehet valamit csinálni! Mondják a rádióban, a tévében, a világhálón, mutogatják szórólapokon és transzparenseken az utcán: védjük meg a bolygót! De kitől, mitől? Önmagunktól?

Ám ekkor meglátott valakit odakint, a vízzel elöntött utcán.

– Peter bácsi, nézze csak! Mit csinál ott az a lány?

Nemcsak az öreg, de a sarokban gubbasztó férfi is kinézett az ablakon: az utca közepén egy sötét hajú lány tűnt fel. Lassan haladt a bokáig érő, koszos vízben, a heves eső teljesen átáztatta a haját és a ruháit, de úgy tűnt, ez egyáltalán nem érdekli. A tó felé tartott.

– Mit keres odakint ilyenkor? – A pincérnő máris az ablakhoz szaladt, és résnyire kinyitotta. Alig hallatszott a kiáltása a lezúduló eső csattogásán át: – Hé! Hé, te lány!

A lány még csak felé sem fordult, tovább taposta a vizet. Elhaladt az üzlet előtt.

– Megbetegszel! Gyere be hozzám egy teára! Vagy húzódj be valahová!

– Hagyd, drágaságom! – Peter bácsi köhögése szinte elhalt a víz zajában. – Nem mindenki hallja meg a jó szándékú emberek hangját.

– De akkor is… – morogta a pincérnő, aztán becsukta az ablakot és visszament az öreghez.

Odakint az esőben a sötét hajú lány feltekintett az égre: komorszürke, bánatos felhők tornyosultak a tó felett. A fájdalom és a düh összekeveredett benne, egymásba kapaszkodva eggyé váltak az eső kitartásával, a véget nem érő hideggel. Vizet nyelt, víz ért a hajához és a bőréhez, abban gázolt előre – a víz nyelvét érti a legjobban, egyedül ez nyújthat vigaszt neki. Nem fázott. Alig evett az elmúlt három napban. Három nap…

Olyan szép idő volt szombaton! Hétéves unokahúga csilingelő nevetése még a fülében visszhangzott: épp a hátsó kertben próbálta lefesteni, de a modell összevissza ficánkolt, és minél többször szólt rá, a lányka szája annál csibészebb mosolyra görbült. Tisztán emlékezett, pont fenyegetőn rámutatott az ecsettel, visszafojtva a nevetést:

– Sally! Növessz gyökeret a virágágyásba, vagy befejezem!

Előre tudta, Sally kapva kap az alkalmon, büszkén felszegi az állát, és vigyorogva belesüpped a talajba. Csakhogy amíg ő újra festékbe mártotta az ecset hegyét, Sally felsikított. Azonnal félredobta az ecsetet, odarohant hozzá – a kislány zokogva esett össze, az oldalát markolta, és vérvörös lett a tenyere. Mély, hosszanti seb éktelenkedett a ruhája alatt, mintha végigszántottak volna a bőrén egy éles késsel. Csakhogy se kés, se gonosztevő nem volt ott velük a kertben.

A lány akkor jött rá, mi történik.

– Anya! – Berohant a konyhába. – Anya, Sally megsérült! Egy Ráolvasónak kell lennie! Anya!

Megdermedt a szeme elé táruló látványtól: édesanyja ott állt a konyhában, de nem volt egyedül. Hosszú, barna hajú idegen férfi ugrott oda hozzá az előszobából. Félőrült, talán félelemmel teli vicsorral készült lecsapni – szabadon hagyott bőrfelületet keresni, egyetlen érintéssel… A lány felsikoltott. Az anyja gyorsabb volt: a tűzhelyen sercegő olajra pillantott.

– Maradj ott, Carol!

A pillanat töredéke alatt vonta magához a tűzhely lángját, ott ficánkolt a tenyerében a tűzgömb, ami a következő pillanatban már a betolakodó arcát égette. A férfi felüvöltött, káromkodva, üvöltözve hörgött a fájdalomtól. Térdre zuhant. Szörnyű bűz terjengett a házban.

– Anya… Sally! – sürgette Carol. A kertből érkező sikolyok egyre vérfagyasztóbbá váltak.

Az anyja levágódott a rángatózó, felhólyagosodott arcú idegen mellé. Elszántan közelítette a bőréhez a narancsos, gyilkos lángokat.

– Kibököd, merre van a Ráolvasó! Vagy elnyújtom a fájdalmadat, rohadék! Látótok is van?

– Szörnyeteg szuka! – ordította a férfi válaszul, és az anyja hajába próbált tépni.

– Merre van?! – Az asszony a torkára fonta égő ujjait. – Válaszolj! Most! Ha tudnád, milyen rossz ötlet volt idejönnöd…

Carol reszketni se tudott a sokktól és a rémülettől – mintha rémálomba csöppent volna. Tudta, hogy az anyját nem kell féltenie. Visszafutott Sallyhez, akinek a ruháját már teljesen átáztatta a sötétpiros vér. Elájult. Carol nem tudott uralkodni magán, sírva fakadt.

– Anya! – sikoltotta. – Sally… Sally…

– Áruld el, te féreg!

Anyja kiáltása egybemosódott a férfi üvöltésével. Égett bőr és hús szaga a levegőben… Carol kisiklott, elvesztette az időérzékét, amíg Sally könnyes, élettelen arcát simogatta, de egyszer csak félelmetes hang ért el hozzá: az anyja fájdalommal teli nyögése. Már a kertben botorkált, az oldalát markolva, Carol tekintetét keresve. Aztán térdre rogyott.

– Anya! Ne!

Hiába futott oda. Hiába szólongatta, hiába minden könny – ugyanaz a seb. Ugyanott, ugyanolyan mélyen. Egy Ráolvasó műve, egy Gyógyító műve, akikről eddig, életének tizenhat éve alatt csak ijesztő családi mesékben hallott.

– Mit csináljak? – sírta kétségbeesetten, mintha nem tudná a választ, ami benne volt a régi történetekben. – Mit csináljak, anya? Csak mondd, és csinálom!

Ritkán látta anyja arcán a teljes tanácstalanságot és reménytelenséget. És a szörnyűséges kínt. Újabb, még hosszabb, mély vágás jelent meg az oldalán, a semmiből. Sötétség, dermesztő félelem vette át az uralmat Carol felett.

– Anya…

A nő fojtott, gurgulázó hangon annyit motyogott a lányának:

– Fuss…

Kimerevedett a szeme, és vér buggyant ki a szája szélén. Carolt remegéshullám fogta el, rémülten hátrált, és a tekintete közben mozdulatlan unokahúgára esett. A konyhában beleütközött a megégett arcú, eszméletlen férfi testébe. Nem lélegzett…

Kirohant az utcára. Ott nem volt annyi vér. Vér- és festékfoltok pettyezték a pólóját. Behúzódott egy sikátorba, ahol nem látják meg, és reszketve megpróbálta összeszedni a gondolatait. Odakint volt valahol egy Ráolvasó, talán messze tőle, talán közel. Ha megfigyelték a családját, és szereztek valamit tőle is, aminek a segítségével inkantálhatnak…

És már zuhogott is a jéghideg eső. Attól a perctől fogva.

De most már vége. Három nap bujkálás, rettegés a rémes emléken őrlődve, ami élete végéig üldözni fogja… Arra várva, hogy megtalálja a Ráolvasó. De nem számít. A tópart már közel volt. Carol egyre csak taposta a koszos vizet, azt a vizet, ami lemosta róla a vért és a festéket, ami véget nem érő ütemet dobolt az autókon és a tetőkön. Közel a part és közel a vég… Mégis mi értelme így az egésznek? Magára hagyva, egyedül, árván bujkálva, az örökké szakadó esőben várja az ismeretlen támadót? Ennek csak egyfajtaképpen lehet vége: ha odaadja magát az erőnek, amiből született. Engednie kell a víznek, hogy feleméssze.

Most, hogy megérkezett a homokzsákokhoz, újra az édesanyja hangját hallotta a fejében, amint a nevén szólítja. Úgy csengett a hangja, akár a szellő susogása, ami belekapott a hajába, amikor kint festegetett a hátsó kertben…

– Carol!

Megváltozott az édesanyja hangszíne. Mélyebb és teltebb lett, furcsán melegséget árasztó.

Megkereste a legközelebbi helyet, ahol felmászhat a homokzsákokon. Néhány önkéntes a közelben észrevette, és utána kiáltott.

– Carol! Hallasz?

Újra az a mély, meleg hang. Nem az anyjáé, pedig őt akarta hallani az utolsó percekben.

– Azonnal állj meg! Carol, figyelj rám!

– Ki vagy te? – rebegte gyengén.

– A nevem Helena. Boszorkány vagyok, segítek neked!

Carol nem értette. – De nem is látlak. Nem lehet, nem hallhatsz. Megőrültem…

– Képes vagyok összekapcsolódni a fajtársaimmal. Segítek, csak kérlek, lépj hátrébb!

A lány megrázta a fejét, és felkapaszkodott a homokzsákok tetejére. A munkások a lába után kaptak, de hiába; reszketve, könnyezve lenézett a tó mélységébe.

– Carol, ez nem megoldás! – folytatta a hang. – Tudom, hogy fáj és félsz, tudom, hogy nem látod a fényt az alagút végén, de nem ez…

– Nem tudod! – kiáltott a hűvös levegőbe. – Meggyilkolta őket! Az se tudom, ki tette! Engem is utolér! Senkim se maradt, senkim!

– Tudom, mit érzel.

– Nem tudod! – üvöltötte Carol, és ekkor villám cikázott át a sötét fellegeken.

– Megölték a bátyámat. Egy Ráolvasó végzett vele.

A lány nem tudta, mit mondjon erre. Rázta a sírás. Felmászott mellé két férfi, de nem hallotta a hangjukat, csak azt az egyet a fejében; élesen, szinte parancsolóan hangzott.

– Carol, figyelj rám! Nyugat-Virginiában, Morgantownban él két unokanővér, két levegőboszorkány. Értesítem őket, hogy két napon belül odaérkezel hozzájuk. Elmész Morgantownba, új erőre kapsz, ott fogsz élni velük. A Ráolvasót bízd rám. Új életet kezdesz, nem dobod el magadtól azt, ami megmaradt a családodból! Megértetted? Tehetséges, csodás boszorkány vagy, Carol. Én a legerősebb vagyok közülünk. Számíthatsz rám. De kérlek, utoljára mondom: lépj hátra a víztől!

A lány megtörten leroskadt a zsákokra, lecsúszott róluk, vissza, a térdig érő víz felé… De elkapták. A munkások kérdezgették, vigasztalták, de képtelen volt felelni nekik. Csak zokogott. Ha megőrült, és azért hall hangokat a fejében… Ennyire erős lenne benne az élni akarás? Az éhség és a kimerültség miatt egy hallucinációba is képes belekapaszkodni? Ez talán gyengeség? Nem tudja végigcsinálni. Nem megy.

– Képes vagy rá, erős leszel, Carol! Én itt vagyok és figyellek. Tedd, amit mondtam, indulj el! Mi, boszorkányok sok mindent túléltünk már. Meglátod, találsz még fényt ebben a sötét alagútban. Lábra tudsz állni.

Nem mondott többet a hang, elhalt a szitáló esőben. Carol el akarta hinni, hogy nem hallucinált. El akarta hinni, hogy van még valaki ezen a világon, akit érdekel, mi lesz vele. Pár perc múlva engedte, hogy az önkéntesek felsegítsék. Aggódva fürkészték, de ő csak maga elé meredt. Amikor újra az égre emelte a tekintetét, arra lett figyelmes, hogy a sötétszürke felhőtorony mögött egyetlen ponton átszökik a nap narancsos-vöröses, bársonyos fénye. Egyik életmentő pillanatról a másikra egyre erősödött a derengés.

Még csöpörgött az eső. Carol lehunyta a szemét.

– Köszönöm!

Hallottam őt. Éreztem őt. Felelős vagyok érte, élete végéig, életem végéig.

Két évvel ezelőtt beleszerettem egy mélyen érző, rémálmokkal küzdő, angyali Látóba.

Idáig jutottunk.

1. BÍRÁK

„NOW I REALIZE, THESE ARE HARD TIMES
WE CAN’T FIGHT THEM ON OUR OWN
BUT I WON’T LIE, I’M NOT SATISFIED
WHO WILL SAVE TOMORROW?”
SLASH – No More Heroes

Elengedtem a kezét.

Csak egy pillanatra, hogy összeszedjem magam a homályos csendben, az alagsori könyvtárteremben ücsörögve. Az öt gyertya ezüstös, derengő fényfolyama úgy illant el, akár emlékfoszlány egy álomból, amit elfelejtesz, miután kinyitod a szemed – megszűnt a kapcsolat, de az érzés, amit az élmény hagyott maga után, a mellkasomba szúrt. Eltűnt az ezüst, csak öt narancsos lángocska reszketett a gyertyacsonkok kanócán. Valahogy én is így éreztem magam – remegés futott rajtam végig. Pedig nem fáztam.

A Ráolvasót bízd rám.

Hogy ígérhettem neki ilyesmit?

– Sajnálom, Hel!

Jeremy hangjában végtelen szomorúságot hallottam.

– Nem a te a hibád.

Elmerültem a szeretett, kristályos kék szempárban, amiben a lángok fénye táncolt, és amiben keserűség tükröződött. Ha Látó lennék, többdimenziós színekben, emlék- és ingerfoszlányok élményeként látnám azt, amit szomorúságnak hívnak. De sosem lehetek igazából Látó – Jeremy az irányító minden alkalommal, amikor elmerülünk idelent, kettesben a boszorkányok és Gyógyítók hol véráztatta, hol csodás világában. Csakhogy Jeremyben néha összekavarodtak a dolgok. Nem csodáltam. Az univerzum, ami a lelkén keresztül tárult fel, sokszor nem volt egyértelmű számára – újra meg újra azzal hitegettük magunkat, hogy képesek vagyunk megváltoztatni a jövőt. Álmodott arról, hogy megtámadják Carol családját, és bízott benne, hogy időben meg tudja találni őket. De elkéstünk.

– Néha olyan meredek az egész. – Hollófekete tincsei a homlokába buktak, ahogy lehorgasztotta a fejét. – Csak áramlik felém a rengeteg pillanatkép, és… Nem egyszerű elkülöníteni a jövőt és a jelent, folyton mozgásban van a sok infó.

– Tudom, hogy megteszel mindent, ami tőled telik. – Az arcára tettem a kezem. – A Ráolvasó?

– Róla nem álmodtam, csak azt láttam, hogy Carol elmenekül. Megpróbálhatom. De ha indikáción keresztül eddig még nem kapcsolódtam össze vele… Ígérem, Hel, hogy ha gyakran ránézünk Carolra, megelőzzük a bajt!

Nem akartam elfogadni, hogy ennyin múlik – hogy még nem tárulkozott ki annyira Jeremy tudatalatti világa az álmain keresztül, hogy elérjen mindenkit. Bocsánatkérőn simogatta a kézfejemet a nagyujjával. Előrenyújtóztam, a combjának támasztottam a homlokomat – a gerincem hálásan engedelmeskedett. Jeremy megdörzsölte a lapockámat. Itt ücsörögtünk egy rongyszőnyegen az alagsori teremben, ki tudja, mióta.

– Szeretnél elnézni hozzá? – kérdezte halkan.

Elakadt a lélegzetem, lassan felemeltem a fejem. Újra felgyorsult a szívverésem.

– Igen. Ha… lehet.

Keserédesen elmosolyodott. – Ezt legalább lehet. Ülj fel!

– De előbb Morgantown. Rendben?

Bólintott. Kiegyenesedve lehunytam a szemem, mély levegőt véve megpróbáltam kiüríteni az elmémet – és máris éreztem a változó tüzet, ahogy ezüst láncolatként újra kinyúlik egymásért az öt gyertya lángja. Jeremy összefűzte az ujjainkat.

És máris eltűnt a szemem előtti sötétség. Szeles, napsütötte táj bontakozott ki a semmiből, nedves fű illata csiklandozta az orromat, és szappané: egy piros pulóver került a kifeszített szárítókötélre. Sötét, fürge női ujjak igazgatták a kiteregetett ruhákat egy csendes, városszéli tanya udvarán. Még önmagam voltam, de átléptem a határaimon, így az ő lelkén át is éreztem. A szemével láttam.

– Tilly, én vagyok. Hallasz?

Mozgott a szám, ott, a könyvtárteremben, és a szavak egy középkorú levegőboszorkány fejében visszhangoztak, valahol Nyugat-Virginiában, három óra időeltolódással, Morgantowntól nem messze.

– Hallak, Helena. – A nő kihúzta magát. – Mi történt?

– Nem vagytok veszélyben. De szeretném, ha befogadnátok egy elárvult vízboszorkányt. A neve Carol, a napokban érkezik hozzátok.

Megremegett a hangom. Még mindig nem tudtam parancsolni a nálam idősebbeknek. Valahol nem is akartam.

Erőt kell mutatnod ahhoz, hogy tiszteljenek, egyetlen kishúgom!

Jeremy megszorította a kezemet. Most nem kalandozhatok el.

– Mi történt vele? – sóhajtott mélyen Tilly. – Csak nem az, hogy megölték a családját? Ha valaki egészen idáig követi…

– Naponta rátok nézek! Jeremy az álmain keresztül is lát benneteket. Egy Gyógyító meghalt, a Ráolvasót pedig keressük, de nincs nála semmi Caroltól. Kérlek!

– Rendben – mormolta.

– Köszönöm. Esőfelhők jelzik majd, ha érkezik.

Csupán újabb sóhaj volt a válasz. Egy makacs levegőboszorkánnyal nem egyszerű.

Egy pillanattal később beszippantott a sötétség – Jeremy egy bizonyos lélek után kutatott, és időm se maradt felfogni, hová is készülünk, máris ott termettem az ismerős szobában. Erdőzöld, kemény tapintású padlószőnyeg, modern, lekerekített bútorok, széles tévéképernyő. Amin épp egy jedi kardozott egy Star Wars-játékban. Már megint. Forró adrenalinlöket járt át.

– Ebből játékfüggőség lesz, Richard.

Felkiáltott. Eldobta a kontrollert, összerándult, káromkodva kapott a szívéhez.

– A rohadt életbe! Ó, basszus, nem tudnál kopogtatni a fejemben, mielőtt ezt csinálod? Úgy értem… ha nem túl nagy kérés, királynőm!

– Nem edzésen kellene lenned? Nem az anyád vagyok, de azért remélem, ő tudja, merre vagy.

– Elvileg beteg vagyok – vakarózott, és leszünetelte a játékot. Felült az ágyán, magához húzta hosszú lábait. – Szarul aludtam, nem mentem ma be. Történt valami? Nem beszéltünk már vagy két hete.

– Semmi – feleltem dübörgő szívvel. Ittam minden szavát. – Sokszor rád nézek, akkor is, ha nem beszélünk, Rick.

– Mi lett a Richarddal? – dőlt hátra. – Egyébként régóta meg akarom már kérdezni, kedves királynőm… Ha így rárontotok a Látóddal az emberre, akkor volt már olyan eset, hogy, hmm… kompromittáló helyzetben estetek bele az ember fejébe? Úgy értem…

– Hogy vagy, Rick? – kérdeztem olyan lágyan, ahogy csak lehetett.

– Előbb válaszolj. Izé. Légyszi.

– Igen, volt.

– Részletek? Egy háborúban stratégiai jelentőséggel bírhat, ha…

– A Látóm nem hatalmazott fel rá, hogy megosszam veled ezt a felettébb létfontosságú infót.

Boldogság öntötte el. Gyorsan elillanó pillanat volt; hiszen sejtette, miért keresem.

– Amúgy ráérsz, hogy az agyturkászom legyél? – Nagyot nyelt. – Anya mindenképpen azt akarja, hogy próbáljam meg vezetni az unokatesóm kocsiját, de nem akarok beleülni. Tegnap összekaptunk emiatt Arthurral. Ő a… Biztos nem emlékszel rá, de ő a nagybátyám, illetve anyám tesójának, Leonának a…

– Emlékszem, Rick. – Izzadt a tenyerem, ahogy belekapaszkodtam Jeremy ujjaiba.

– Na, mindegy. Ez van. Amúgy nem akarok erről beszélni, csak ők jönnek ezzel mindig, és…

Elhalt a hangja. Újra bekúszott a lelkébe a gyász és a mélységes szomorúság.

– Ne hanyagold az edzést, Rick! Nem fogok könyörögni, hogy tanulj a vizsgáidra, ahogy kellene, de legalább az edzést vagy a túrákat…

– Járunk hétvégén az Evergladeshez a haverokkal. Ööö, bocs. Nem akartam közbevágni.

– Lesújthatna a haragom rád, Richard. De én megbocsátok neked. – Erre visszatért a jókedve. – Figyelj, ugye nem mondtad el anyádéknak, hogy…

– Dehogy! Te az én titkom vagy. Basszus, ez nagyon hülyén jött ki. Elnézést a Látódtól, aki hallgatózik. Oké, most már biztos vagyok benne, hogy túl messzire mentem. Mennyit kísérletezhetek, mielőtt ideutazol és visszakézből lekeversz egyet, királynőm?

Az ajkamba harapva fojtottam vissza a nevetést. Ez volt az a játékos tűz, amit ki akartam hozni belőle, hogy ne árnyéka legyen önmagának.

– Ó, basszus, tudom, elcsesztem! – vigyorgott kínjában. – Kijelentkeztél már belőlem? Királynőm? Hahó!

– Elemedben vagy, Rick – ismertem el.

– Ja, de neked nem kell egy tizennyolc éves tűzboszorkány – mormolta. – Nem avatsz be semmibe, amikor tutira dúl odakint a háború, ahol hasznosnak érezhetném magam. Nem igaz, hogy nem tudnék valahogy… – Áttúrt rövid, mogyoróbarna haján. Nem szólalt meg vagy fél percen át. – El fogod árulni valaha a nevedet? Vágom, biztonsági intézkedés, de… Sokszor agyalok rajta, hogy hívhatnak. Az akcentusból lejött, hogy az Államokban nőhettél fel. Várj!

– Nem mentem sehová. Hallgatlak.

– Beszéltél az unokanővéremmel? – Izgatottságtól remegett a hangja, ahogy felült. – Helenával? Volt időd rá? Még mindig Oregonban van?

Gyorsan visszanyeltem a könnyeimet.

– Igen, Rick.

– Hogy van? Mit tudsz róla? Vagy ezt sem árulhatod el? Nehogy már ez is titkos infó legyen!

– Még mindig fél – a szavak kicsúsztak a számon, libabőrös lettem tőlük. – Tart attól, hogy… Sok minden lefoglalja mostanában, és… Ha a mindennapokkal foglalkozik, úgy nem azon őrli magát, mennyire tart a találkozástól.

– Lehet, hogy nekünk kellene elmenni hozzá – felelte elszántan. – Vagy csak nekem. Megmondod neki? Te mindkettőnket elérsz, és üzenem neki, hogy… hogy… Csak szeretném megismerni, oké? Elvileg ő is tűzből van, szóval, érted…

– Tudom, Rick – suttogtam.

Elpirult. – Naná, hogy tudod, bocs. Van jobb dolgod is, mint hogy üzeneteket passzolgass.

Azt se tudtam, mit mondjak neki. Elöntött a szégyen. A fájdalom. A félelem.

– Különben is – vakarta a tarkóját –, ott van vele az a srác, Jeremy, vele tartjuk a kapcsolatot, szóval ő tutira vigyáz rá. Abból, amit Arthur mesélt, úgy jött át, hogy jófej. Ööö… Szóval, biztos, hogy nem kell tartalék tűzboszorkány valami bevetéshez?

– Ez udvarias figyelmeztetés, hogy meguntál, és kirúgnál az elmédből, Richard?

Elvigyorodott. – Azt hittem, lélek, nem elme.

– És merre van a lelked? Hmm, nagyokos? Az agyadban, a szívedben, a véredben? Te hol keresnéd?

– A gyomromban. És most éhes lettem.

– Vigyázz magadra, Rick!

– Kösz, hogy beugrottál, királynőm. Legközelebb kopogtass, jó?

– Dolgozom rajta.

– Várj! – kiáltotta. – Vigyázz… magadra! Bármit is csinálsz.

Jeremy kivárt egy pillanatig. Kettőig. Aztán újra ott találtam magam a sötétségben, úgyhogy felnyitottam a szemem. Olyan érzés volt, mint felszínre jönni egy kótyagos félálom után. Csendben fogtuk egymás kezét, kiélvezve az állítólagos békét, miközben ott feszült köztünk a számtalan kimondatlan szó: jól tudta, hogy nem akarom belekeverni Ricket a háborúba, ahogy ő sem akarná kockáztatni a testvérei életét. Pedig megtörténhet, ha akarjuk, ha nem.

– Jövő hét vége. Mit szólsz hozzá? Már ha Arthur és Leona nem pont üzleti úton lesznek.

Feltápászkodott, és elkezdte összeszedni a gyertyacsonkokat.

– Hát, legyen! Szabaddá teszem a hétvégémet a családja számára, Miss Ferrer.

Játékosan mondta, de nem eléggé. Carol anyja és unokahúga miatt őrölte magát, tudtam, és azt is tudtam jól, mire van ilyenkor szüksége.

– Elmegyek futni – pattantam fel, és végigsimítottam a karján.

Nem felelt. Fejben már félig kettesben volt a naplójával. Kisiettem az alagsori folyosóra, narancsos tüzet ébresztettem a csuklómnál kivilágosodott erekből. Üres volt a ház, a tévé se szólt, csak a nappaliban ropogó kandallótűz várt rám odafent. Átöltöztem az edzőcuccomba, sportcipőt húztam, aztán kimenekültem a hűs, kora délutáni levegőre.

A november olyan viharos szelet és esőt hozott Oregonba, hogy még a Gold Beach-i szörfdeszkás versenyt is elhalasztották. Tegnap csendesedett az idő, és végre nem áztam bőrig a bekötőúton kocogva. Egészen odáig akartam jutni, ahol a Pistol az óceánba torkollik. Zsongott a fejem. A futás olyan rituálé lett, ami elvileg meditációként szolgálhatna, amivel valami belső békét vagy iránymutatást találhatnék, ha már a mi sajátos meditációnk nem erre való. Így neveztük el. Csak ő és én, az öt gyertya, az ezüst lángfolyam, és megnyílik egy messzi, mély világ, ahol fejest ugorhatunk a fajtársaink lelkébe.

Csakhogy ez nekik nem tetszett.

Mégis ki a fene tűrné szó nélkül, hogy megfigyelés alatt tartják? Én is kiverném a balhét. Azt már kevésbé sikerült felfogniuk, hogy vigyázni szeretnénk rájuk. Próbálkoztunk már mindennel: parancsolni, könyörögni, suttogni, alkudozni a tudatalattijukkal, hogy hajlandók legyenek ránk hallgatni. Két dolgot akartunk. Hogy ne kapjanak hányingert attól, hogy szeretjük egymást. És hogy fejezzék be egymás irtását. Nem is tudom, melyik hangzott nevetségesebben az ő szemszögükből. Főleg, ha emeltük a tétet egy állítólagos, több évezredes, poros jóslattal…

Ezzel telt a nyár: felkeresni azokat, akikkel Jeremy már álmodott, és közben egymás ujjaiba kapaszkodva fohászkodni az Anyatermészethez, hogy ne kellemetlen koszfoltként gondoljanak ránk, amit képtelenek levakarni magukról. Senkitől sem vártam el, hogy királynőként szólítson, de pont Rick lepett meg ezzel, mert nem éreztem gúnyt a hangjában, amikor először kimondta. Két kézzel kapaszkodott belém. Szükségünk volt egymásra, nemcsak boszorkányokként, hanem unokatestvérekként is, és rohadtul éreztem magam emiatt. Féltettem őt attól, amit magammal hozok.

Naponta döbbentem meg azon, mit vettünk a nyakunkba Jeremyvel – hogy elő kellene állnunk valamiféle stratégiával, mert a világ minden tájára kiterjedő, sokrétű, emberfeletti viszállyal kell megbirkóznunk. Az egész az egymás ellen forralt bosszújukból, a gyűlöletükből, a félelmükből táplálkozott. Valahogy meg kellett fognunk őket. Ezért volt szükség Jeremyre. A legerősebb Gyógyítóra, aki elég erős ahhoz, hogy hasson rájuk.

Csakhogy a Gyógyítók vezetője, bírája és első számú, acélos Lelke egyben az én imádott Ravenem volt, aki játékos pimaszsággal tud rám vigyorogni, amikor direkt húzom az agyát villanyoltás előtt az ágyban. Egy alig huszonegy éves srác, aki olyan rémségeket lát éjszakánként, amiknek a felét meg se meri osztani velem. Együtt gyógyultunk azóta, ami fél éve történt Gregoryval – teret adtunk a gyásznak, és közben volt mivel lefoglalni magunkat, várt ránk a háború odalent, a könyvtárteremben. De néha, lopott pillanatokban, amikor Jeremy nem figyelt, hosszan fürkésztem az arcát – szinte várva az elkerülhetetlenre. Ha összeroppanna a teher alatt, el kell kapnom.

Fékcsikorgás és ismerős, távoli motorbúgás szakított ki a gondolataim közül, miközben próbáltam egyenletesen venni a levegőt – erre a bekötőútra aztán nem téved sok autó, hacsak a vezetőjének nem akad fontos dolga a Raven-birtokon. Egyre közeledett a vörös Audi. Túl gyorsan ideért. Hihetetlen: tizenhét éves, néha kedve támad azzal kísérletezni, hogy megjátssza a magabiztosságot, és van papírja arról, hogy vezethet. Őrült kombináció.

Lassított a kocsimmal, és megfordult. Amikor elfutottam mellette, elkezdett araszolni az úton.

– Verseny? – vigyorgott Jet. Angela átkarolta, félig az ölébe mászott. – Ezt figyeld, irtó jó napom van! Mike Bailey-t kirúgták a suliból. Tudod, az a csávó, aki régen előszeretettel veretett meg a haverjaival. Sajnálom szegényt, harmadszorra kezdte az évet… Soha nem fog végezni. Így végképp nem! Az igazság napja van ma, pezsgőt bontunk, és nem érdekeltek, inni fogok belőle! Hűha, nem vagy valami beszédes, Hel… Még a végén elrontod a levegővételt, nehogy megszólalj, boszorkány!

– Találkozunk bent! – kiáltott utánam Angela, amikor Jet elhúzott a birtok felé.

A haragoszöld színű fenyők védelmezőként törtek a magasba az út szélén; az erdő messze elhúzódott a ködbe burkolózó dombokon, hegyeken, és játékos szellő futkározott mindenütt, amibe sós aroma vegyült, amikor elértem az óceán partját. A Pistol erecskéje közvetlenül az orrom előtt szaladt bele a habokba. A vitorlások színes-fehér ceruzavonásokként tűntek fel a távolban, az ólomszürke óceán felszínén. Amikor lihegve rádőltem a híd korlátjára, megcsapott egy erősebb széllökés, és fellazította görcsbe rándult lelkemet.

– Na, milyen voltam? Hallgatom a kritikát, de építő jellegű legyen, oké, tesó? Nem voltam elég kemény Tillyvel. Ugye, ezt akarod mondani? Persze, te aztán jobban csinálnád!

A sós, óceáni szél kegyetlenül belekapott a lófarkamba. Tudtam, hogy nem a bátyám volt, de ő is ebben az őserőben oldódott fel. Hinnem kellett, hogy velem van. Jeremynek igaza volt: a szellő érintése idővel a legnagyobb ajándékká vált, és most szinte láttam magam előtt Gregory laza, gunyoros mosolyát. De ekkor hirtelen beugrott a szemem elé a kép, ahogy Carol összezuhanva elindul Morgantown irányába. És odakint van valahol egy Ráolvasó, aki előbb-utóbb megtudja, hogy a testvére nem élte túl a támadást.

Fütyülő széllökés kuszálta össze hullámos, vörös tincseimet. Keserűen felnevettem.

– Tudom, mindig csak a rosszat nézem. És igazad van. Történnek jó dolgok, Greg, megnyertünk néhány csatát, és nem figyelek erre eléggé. Ott van Annette, a héten érkezik hozzánk Franciaországból. Ott vannak a holland Gyógyítók, akiket leültettünk egy asztalhoz két boszorkánnyal, pedig a szüleik gyilkolták egymást. Ott vannak Tillyék, akik két hónapja még nem bírtak elviselni. Aisha Argentínában, aki komolyan úgy rajong értem, ahogy a srácok rajonganak érte a koncertjein. Rick, aki nem fél a királynője Látójától… Annyira büszke vagyok rá, Greg! – Lehunytam a szemem, ahogy a sós vízpermet megcirógatta az arcomat. – Ja, igen, és ne felejtsük el Killiant. Minél jobban utálnak minket a tesói, ő annál inkább ragaszkodik Jeremyhez. És megjegyzem, annál többet iszik. Nem tudom, Greg… Azt hiszem, Jeremy olyan barátra lelhetne Killianben, amilyenre talán mindig is vágyott. Miért ne vehetné fel vele a kapcsolatot máshogy is? Elkérni a címét, vagy… Ez nem is rossz ötlet. Vele meg lehetne lépni.

Minél több adatukra lehet szükségünk, ha valamiféle vészforgatókönyvre kerül sor. Ki kellene sajtolni belőlük egy-két infót, ha tetszik nekik, ha nem. Elegem van abból, hogy folyton könyörgök, meg kell tanulnom parancsolni. Igen, ez így határozottan a megfigyelés alatt álltok kategória… Elég gáz. De már gyökeret vert bennem az ötlet.

– Kösz, tesó!

Máris futottam hazafelé, újra ráfordulva a bekötőútra. Amikor benyitottam a nappaliba, ott találtam a kanapén ülve Jetet, Angelát és Jeremyt is: feszülten figyelték a híradót. Jet felpattant.

– Helena, sajnálom… hogy olyan hülye voltam.

– Mi? – pislogtam.

– Nem tudtam, hogy rosszkor… nem kellett volna úgy… – Megvakarta a tarkóját, kerülte a tekintetemet. – Jeremy elmondta, mi történt Carol családjával. Nagyon sajnálom, Hel.

– Nem tudhattad, Jet. Pezsgő, mi? – vontam fel a szemöldököm. – Ha elkezdenél piával kísérletezni, én egy gyenge sörrel indítanék a helyedben, agyament. Úgy két év múlva.

– Azt mondják, megmenekül a Mexikói-öböl – szólt Jeremy a tévére sandítva, úgyhogy odasiettem hozzájuk.

– …de nem szabad hinni a rémséges jóslatoknak, szó sincs a teljes ökológia pusztulásáról. A kár ugyan hatalmas, mind gazdaságilag, mind a környezet számára, de számba kell vennünk az óceán öngyógyító folyamatait is. Az állam által biztosított több tízmilliárd dolláros kompenzációs összeg elég arra, hogy újjáépüljön a térség gazdasága, és újra virágozhasson…

– Ja, abból felhúzhatnának még öt olajfúró tornyot, ami felrobbanhat! – Megugrott a vérnyomásom. – Ez itt a rohadt nagy probléma, kesergünk majd rajta pár évig, és közben mintha mi sem történt volna, ugyanúgy kiszipolyozzák az Anyatermészetből azt, ami kell nekik, közben beüt egy-két baki, kit érdekel? Az, hogy fajok pusztulnak ki, hogy…

– Az ember a természet része, talán természetes, hogy így történik – köszörülte meg a torkát Jet, és erre hirtelen kedvem támadt volna megfojtani; úgy is néztem rá. – És ilyen olajból tankoltam tele a kocsidat alig egy órája.

Angela felszisszent. Jeremy a halántékát vakargatva indult a szobánk felé.

– Ne pont ma akarjuk megoldani ezt az ezerismeretlenes egyenletet, oké, kisöcsém?

– Tényleg minden vízboszorkány elment arról a vidékről? – kérdezte Angela.

– Akikről tudunk, elhúztak, mielőtt belefulladtak volna az olajba – mormoltam. – Nem bírták nézni. Több mint négy hónapon át ömlött az olaj az öbölbe.

– Tudjátok, mire használták az ókori Mezopotámiában a kőolajat? – kérdezte óvatosan Jet. – Nem fúrtak, azzal gazdálkodtak, ami a felszínre szivárgott, és…

Felhorkantam. – Aztán egyik reggel úgy keltek fel, hogy joguk van mélyebbre ásni.

– Gyógyszerként használták – vont vállat Jet.

Halvány gőzöm se volt, mit mondhatnék erre. Nem akartam tovább hallgatni a híradót, bezárkóztam a fürdőszobába egy zuhanyra, ami lehűtötte a bőröm alatt cikázó tüzet. Jet eszembe juttatta az átkozott mezopotámiai jóslatot, ami a Látók Látójától származott – ő tudta előre, hogy az ember embertelenné válik, elfelejti az alázatot, amivel a környezetének, a szülőanyjának tartozik. Ezért jár kéz a kézben a klímaváltozás és a boszorkányok háborúja: az egész világ kész időzített bomba lett, megszaporodtak a természeti és ipari katasztrófák. Jó ideje gyülemlik a feszültség az Anyatermészetben, így a gyermekeiben is. És néha megrémített, hogy elvileg a vezetőjükké kellene válnom.

A zuhany alatt életre hívott vízszalagjaim visszabillentettek az egyensúlyomba, és azzal az elhatározással léptem be a szobánkba, hogy felvidítom a királyomat. Azt hittem, visszatér a tervezéshez, ami megnyugtatná, de már megint a kedvenc környezetvédelmi blogjait olvasgatta. Az én mazochista, mélyen érző Látóm rászokott a katasztrófahír-fogyasztásra. Folyton a tudósításokat, interjúkat hallgatta, az elemzéseket bújta, legyen szó a legkisebb zavargásról vagy a jégsapkák olvadásáról. Most a Mexikói-öbölről olvasgatott. Szó nélkül beleültem az ölébe egy szál törölközőben. Meg se rezzent az arca, amiről könnyen leolvashattam, hogy időbe telik majd megemésztenie azt, ami Carol családjával történt. Fogtam, és a billentyűzet fölé hajolva új lapot nyitottam a böngészőn.

– Mit művelsz, boszorkány?

Begépeltem a keresőbe, hogy: fél térdre ereszkedés hagyománya, aztán entert nyomtam.

– Ööö, mit művelsz, boszorkány? – ismételte meg sokkal éberebben.

– Egy ideje meg akarom már nézni, honnan szalajtották ezt az ultramenő patriarchális társadalmi berendezkedéses hagyományt – vontam vállat, lejjebb görgetve a találatokat. – Mintha egy nő képtelen lenne erre. Eljegyezni valakit. A futástól úgyis edzettek lettek a térdeim, könnyen hajolnak, Jeremy.

Rásandítottam, amíg átkarolt és a vállamra tette az állát. Gyerünk, ez nagyon magas labda, játssz velem!

– Történetesen tisztában vagyok azzal, hogy mire képes a térde, Miss Ferrer – duruzsolta, és erre vágy hullámzott át rajtam. Amikor rákattintottam az egyik találatra, Jeremy maga felé fordította az arcomat. Végre megláttam az ismerős csillanást a szemében. – De nagyot tévedsz, ha azt hiszed, hogy te fogsz engem eljegyezni.

– Egymást jegyezzük el. Nem kell felhajtás, csak fogmosás közben megkérdezem, ha…

– Én kérdezem meg. Ebből nem engedek, Hel, sajnálom.

Farkasszemet néztünk. A levegőt is visszatartottam egy pillanatra. Összehúztam a szemem.

– Kő, papír, olló!

Elvigyorodott. Végre!

– Ennél nem létezik jobb ajánlat! – erősködtem. – Ez az egyenlőségünket szimbolizálja, Jer, a szerencse kezébe helyezzük a…

– Jó, ne dumálj annyit!

Máris elém tartotta a kezét. Kihúztam magam, nagy levegőt vettem, aztán vele egy ütemben, erősen koncentrálva háromszor megmozgattam az ökölbe szorított kezemet. A megérzéseim a követ sugallták. Jeremy megérzései pedig a papírt.

– Ez az! – nevetett diadalittasan. – A patriarchális hagyományok szellemei velem vannak ma. Vagy az is lehet, hogy maga az Anyatermészet rendezte…

– Ne dumálj annyit – mormoltam.

Bezárt mindent a gépen, és magához húzott, így a mellkasához préselődtem. Összeért a homlokunk és az orrunk, és amíg ő mélyre szippantotta az illatomat, elmerültem a citrusos aromában… Aztán eszembe jutott a legújabb ötletem a meditációnkkal kapcsolatban, és hogy meg kellene beszélnem vele. Vagy nyújtsam el a pillanatot, kettőnk békéjét?

– Aludnom kellene egy kicsit. Csak… Annette miatt. Nem tudom, elindult-e már.

Ennyit a pillanatról.

– Vagy… elkérhetnénk a számát.

Felhorkant. – Hogy mindig elérhető legyen, ha ugrasztani kell? Ugyan már, Hel, ez…

– És ha Killianről van szó? Hmm? Nem létezhetsz állandóan egy másik világban csak azért, hogy kommunikálni tudj velük, és hátha…

– Így is egy másik világban élek, te is tudod jól – nézett rám egyenesen. – És ha ki akarnánk kényszeríteni belőlük valamit, még a végén megtámadnak.

Megütközve néztem rá. – Nem tudják, hol vagyunk. Csak Annette és…

– És szerinted ez meddig marad így? Őszintén, Hel? Elég egy Látó, aki a bizalmasaink közelébe kerül. Ha legalább Annette itt lesz… Olyan, mintha a testőrünk akarna lenni, és szarul érzem magam emiatt.

– Az ő választása, Jeremy. – Magam felé fordítottam az arcát. – Van, aki ennek az ellenkezőjét választja. Én hálás vagyok Annette-ért, és mindenkiért, aki nem utál minket.

Nagyot nyelt. – Annyira sajnálom Carolt.

Mit mondhattam volna neki? Hogy nem a te hibád? Hogy lesz ez még rosszabb is? Hogy összekötjük az életünket, ami valószínűleg a háborúval fog telni? Ezekkel mindketten tisztában voltunk. Úgyhogy inkább keményen megcsókoltam, amitől elállt a lélegzete, és egy pillanatra megdermedt, ellenkezni akart, engedni az aggodalomnak, de ezt ő sem gondolhatta komolyan – egy tűzboszorkányt fog eljegyezni egy életre. Pillanatokon belül már a nyakát csókolgattam, benyúltam a pólója alatt, és végigszántottam a hasán a körmeimmel, aztán szétcincáltam a nadrágja gombját. Felkapott a karjaiba. Egymásba gabalyodva zuhantunk az ágyra.

– A lila tüzemet akarom, Raven!

Belemarkolt a hajamba, és kissé meghúzta, hogy ránézzek: összefutott a nyál a számban a felajzott tekintetétől. De ekkor hirtelen mozdult: a következő pillanatban már ő volt felettem.

– Nekem nem parancsolsz, boszorkány – lehelte a fülembe. – De most gyakorolhatsz rajtam.

– Mondjuk, a fekete kendővel?

Megrázta a fejét. – Hadd maradjak teljesen a valóságban minden érzékemmel, Hel!

Az a pár szó az elevenemig hatolt, és két kézzel a hajába túrva húztam magamhoz egy csókra. Nem kellett, csupán fél perc, és a halványlila tüzünk ott csordogált a bőrömön.

Egy órával később apró köröket rajzoltam a meztelen vállára az ujjammal, amíg azt figyeltem, hogy hason fekve ellazul, és lassan átadja magát az álomvilágnak. Egy részem legszívesebben ébren tartotta volna, hiszen álmában védtelen volt. Minden a tudatalattijában kezdődött – ha álmában létrejött a kapcsolat valakivel, már ki tudott nyúlni érte a sötétben. Lenyűgözött. Félelmetes volt.

Hivatalból alszik, az agyam eldobom! Munkaköri leírás is jár a jóslat mellé?

Bár járna, Greg…

Halkan felöltöztem, és leültem a gép elé, hogy megnyissam a fájlt, ahol a boszorkányok és Gyógyítók adatait gyűjtöttük – ami édeskevésnek tűnt. Inkább történetek voltak, mint adatok. Jeremy még nem frissítette Carol állapotával, és valahol örültem, hogy nem neki kell begépelnie a szörnyűséget, ami Clevelandben történt. Megkeményítettem a szívemet, és most megtettem, aztán le-föl görgettem a listát. Hetvenkét boszorkány. Majdnem négyszáz Gyógyító. És fogalmunk sem volt, hányan lehetnek még odakint.

Ismerős motorzúgás hallatszott be a szobánkba. Ajtócsapkodás, női hangok… De hiszen korán van ahhoz, hogy Jennifer hazaérjen a kórházból. Rápillantottam Jeremyre, halkan behúztam magam mögött az ajtót, és kisiettem a nappaliba. Fél perccel később benyitott a legidősebb Raven, hosszú, őszi kabátban, és azzal a sapkájával a fején, amit tőlem kapott a születésnapjára – tökéletesen passzolt a rövidre nyírt frizurájához. Nyáron vágatta le a haját, amikor úgy érezte, nemcsak a bátyám elengedésére, hanem totális megújulásra van szüksége. Baromira szégyellte, hogy mindenféle gyógyszert vett be. Jennifert kicserélték: nem volt a régi, egyikünk sem lehetett igazán az soha többé, de nemrég azt mondta nekem:

– Sosem fogok túllépni Gregen, Helena. Még mindig szeretem. Nem kezdek el randizgatni, nem érdekel ez már, csak az érdekel, hogy ti a nyakatokba vettetek egy háborút.

Mindig megugrott a szívem, amikor vidámnak láttam – ahogy most is.

– Nem fogod elhinni, mit találtam a kórház recepcióján – ragyogott fel a szeme, miközben beemelt a verandáról egy bőröndöt. – Gondoltam, hazahozom.

– Az meg mi a…

Mintha a szívem is kihagyott volna egy ütemet, amikor meghallottam az ismerős, sziszegős, francia akcentust a háta mögül. Aztán megláttam azt a hamvas, ultraszőke hajszínt.

– Várj, várj csak, viszem én, Jennifer!

Megtorpant az ajtóban. Mentazöld kosztümöt viselt, rikító rúzst kent a szájára, és most lassan levette a divatos napszemüvegét.

– Annette! – találtam meg a hangomat. – De hiszen te csak a hétvégén…

Ámulva meredtünk egymásra – nem látott még sohasem, csak a hangomat hallhatta az elmúlt hónapokban. Én pedig már nemegyszer láttam a szemével, a lelkén át.

Elsietett Jennifer mellett, ledobta a táskáját a kanapéra, és egy másodpercen belül ott termett előttem, hihetelen parfümfelhő kíséretében.

– Helena! Szabad? – kérdezte korántsem kételkedve, aztán megölelt.

Elképedve néztem Jenniferre, aki még mindig fel volt dobva.

– Nem mondom, jó érzés, amikor egy vadidegen boszorkány nem ront neked csuklóból, első pillantásra. Egy órája érkezett, a Raveneket kereste, úgyhogy megcsörgettek a recepcióról.

Annette kibontakozott az ölelésemből – és ekkor rájöttem, hogy a kitörő mosoly nem éri el a szemét.

– Te elszöktél otthonról.

Éles, száraz mosolyra húzta a száját, amiről egy kegyetlen pillanatra Gregory jutott eszembe.

– Ez nem igaz, apám tudja, hogy az Államokba jöttem egy barátnőmhöz – csacsogta sziszegősen. – Elliot meg… majd rájön, ha visszaér Japánból. Nem bírtam tovább. Sokkal, de sokkal fontosabb, hogy most itt legyek veletek, mert én… mert ti… ti ketten…

– Ébreszd fel Jeremyt – kértem Jennifertől.

Leültettem a vendégünket, és felélesztettem a kandalló lángjait. Gyönyörű, halványszeplős lány volt, világoszöld macskaszemmel. Öt évvel volt idősebb nálam, de tudtam, mennyire elveszett; átéltem, mit érzett a tengerparti vacsorán, amikor az ujjára húzták a gyémántgyűrűt.

– Tudom, hogy unod ezt a dumát, de nem biztos, hogy hozzám kellene menekülöd a házasságod elől.

– Időre van szükségem, Helena. – Rázta a fejét. – Huszonöt éves vagyok, apám egy szem elkényeztetett hercegnője, előre kiválasztott, szőke herceggel, és egyszerűen… unom, hogy fogalmam sincs arról, ki vagyok. De ti… ti ketten…

Szinte vágyakozva nézett rám. Jeremy egyszer úgy fogalmazott, Annette beleszerelmesedett abba, ami köztünk van.

– Nem bírom tovább hallgatni, hogy milyen flancos lesz a templomi esküvő, csak automatikusan bólintok Elliot minden döntésére, pedig… Nincs nála édesebb pasi a világon, Helena! De nem ismer. Anyám tudja csak, hogy boszorkány vagyok, és… azt akarom, hogy ez így is maradjon. Nem Elliot az a férfi, akivel meg akarom ezt osztani, és ezért utálom magam.

Mondta volna tovább, de felkapta a fejét és felpattant. Jeremy ott állt a nappali végében.

– Mi a fenét keresel te itt? – hadarta, kissé lihegve.

Annette lesütötte a szemét, én pedig odaugrottam Jeremyhez. Nagyon pipa volt.

– Ne most akadj fenn azon, hogy nem tudtad percre pontosan előre látni, mikor jön, a fenébe, Jer! – sziszegtem. – Miattunk van itt.

– Miattunk? Igen? – kereste a lány tekintetét feszülten. – Nem amiatt, mert el akarsz menekülni a saját életed elől? Tudnunk kell, Annette.

Erre én is visszafordultam Annette-hez, aki nagyot nyelt.

– Tényleg segíteni akarsz? – kérdeztem. – Akkor is, ha életveszélybe kerülhetsz?

– Én… Igen. Életemben először nézek egy Látó szemébe, de tudom, hogy nincs mitől félnem, és ez… ez kiváltság. Hogy a békéért harcolhatok veletek.

– Helyes. – Vágta rá Jeremy, és elmarta a kezemet. A kamraajtó felé húzott. – Jet, húzzatok le, vendégünk van! – kiáltott vissza a válla fölött. – Mesélj neki mezopotámiai horrorsztorikat!

Azonnal előreküldtem egy tűzgömböt az alagsorba vezető lépcsőn. Adrenalinszikra táncolt át az ereimen, ahogy megláttam, mennyire siet Jeremy.

– Csak, hogy tudd, egyre szexibb, amikor parancsolgatsz, Raven.

Szárazon felnevetett, miközben átsiettünk a hideg folyosón.

– Nem rá vagyok kiakadva, hanem Killianre. És megtaláltam Aaront, vagy ő talált meg engem, tudja a szentséges pokoli Anyatermészet!

Azt hittem, rosszul hallok. Jeremy feltépte a könyvtárterem ajtaját. Utánarohantam.

– Aaron Pratchett? Salemből? Túlélte? Nem, az lehetetlen!

– Megsérült, kimerült, és… Beszélnem kell vele. Killian pedig épp most akarja a sírba inni magát. Szakított a barátnőjével és összekapott a családjával, durvábban, mint… A fenébe!

Korábban eltette a félig leégett gyertyákat. Hiba volt. Villámgyorsan körberaktuk mind az ötöt a régi szőnyegen kívül, aztán lehuppantunk a közepére. Jeremy túlságosan izgatott volt.

– Kivel kezdjük? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs! Aaron vérzik, és… és ha jól láttam, akkor nem csak…

Amint a tenyeremben táncolt a tűz, rögtön fehérré változtattam: mielőtt a gyertyákhoz érintettem volna, Jeremy csuklójára fontam az ujjaimat. Lehunyta a szemét, és nagyot nyelt.

– Koncentrálj, ne kapkodj! – duruzsoltam. – Killian részegen megvághatja magát az üveggel, ahogy múltkor. Ha összeveszett a tesóival, és senki nincs ott neki…

Bólintott. Akkor már a kanócokon is fellobbant a tűz: hagytam, hadd folyjon egybe és váljon ezüstszínűvé, és ekkor összefontam az ujjainkat. A legrosszabb, amikor sietned kell, még sincs más választásod, mint megnyugtatni az üvöltő elmédet. Ahogy mindketten elértük azt a pontot, beszippantott a légüres tér, akár egy végtelennek tűnő fekete lyuk, ami élményekre éhezik és érzelemfoszlányokat ont magából. Ebben az univerzumban Jeremyre kellett bíznom magam. Ezért kötöttem ki fél percen belül Londonban, éjjelek éjjelén.

És rögtön megszédültem. Ködös, elmosódott képek… Sikerült kivennem egy félig üres piásüveget az asztalon, egy füzetet, tollat, halványan égő lámpa fényét. Dülöngélő szavakat a papíron. Alig láttam valamit, de érezni éreztem, szinte túl erősen: a húszéves, szőke, szemüveges Killian McAllister a kanapéján kucorodott össze, és olyan sok belső sebből vérzett, hogy könnyek fojtogatták a torkomat.

Rothadó lelkek városa – ez szerepelt a füzetben a legfelső sorban, ami különállt a többitől. Már a negyedik versszakon dolgozott. Szilánkos élményképekről írt a városban, minden piroslott a vértől, sikolyok és horrorszerű gonoszság csepegett a beszélő lelkébe, aki, mire végigért a hídon, annyira eltelt mások szenvedélyeivel és titkaival, hogy amikor megpillantott egy ártatlan lányt, megerőszakolta ott, mindenki előtt.

– Killian!

Jeremy hangja határozottan csengett, pont akkor, amikor Killian újra meghúzta az üveget. Mart az émelyítő, füstös aroma, de most mintha képen töröltek volna.

– Csak… csak hallucinálok – motyogta elázott brit akcentussal.

– Nem, tényleg itt vagyok – hadarta Jeremy. – Tedd le azt az üveget!

Kicsúszott a toll a kezéből. A jegyzetfüzete a földön landolt. A szívverrése az egekben.

– Jeremy – lehelte kábán. – Te most tényleg… Nem, nem akarom, hogy így lássatok.

– Hát, ezt már elcseszted. Nem ihatsz ennyit, te hülye!

Erre megeredtek a könnyei. Félőrülten felkacagott, hátradőlt a kanapén.

– Killian! Hallod, amit mondok? Tedd rendbe magad, egyél valamit, és igyál egy…

– Milyen vicces lenne! Mi lenne, ha nem engedelmeskednék neked? Hmm, királyom?

– Rohadt vicces vagy. Ha így alszol el, meg fogsz fulladni a hányásodban, csak szólok.

Megszorítottam a kezét. Igen, sietnünk kell, de ez a srác még mindig ugyanolyan törékeny, mint amikor először találkoztunk vele: egy biszexuális Látó, akinek a költő lelke hadban áll az informatikus agyával, és akitől sokkal többet vár a családja. Killian, a meg-nem-értettség szinonimája.

– Szakítottam vele – nyöszörgött a könnyei közt. – Hazugság volt az egész. Nem szerettem.

Jeremy felsóhajtott. – Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Fontos neked az a lány.

– Az még nem szerelem – suttogta. – Most kezdem csak megérteni, hogy nem az. Pocsék egy Látó vagyok, Jeremy.

– Az az elméletem, hogy minden Látó ezt hiszi magáról, amíg lassan beletanulnak.

Killian magzatpózba húzta össze magát. Forgott körülötte a világ. Körülöttünk.

– A családom utál – motyogta. – Csak te maradtál nekem.

Jeremy csak pár pillanat múlva felelt.

– Meg az egyetem és a programozás. Halálra fogod keresni magad pár éven belül, ha most nem adod fel. Kelj fel onnét, és igyál vizet! Most, Killian!

Valami megrándult a lelke húrjain: a dac. Úgy hatott, akár egy disszonáns akkord, ami kártyavárként döntött össze mindent. Fellendült a kanapén. Megszédült, beesett az asztal elé, miközben az üvegért nyúlt.

– Hadd halljam a hangod, királyom! – mormolta rekedten, és újra meghúzta az üveget.

Ez nem ő volt. A szégyenlős, érzékeny fiú, aki ábrándosan törölgette a szemüvegét, amikor Jeremyvel először felkerestük… Merre volt most?

– Killian, a rohadt életbe! – Jeremy hangjában pánikot hallottam.

– Nem is vagy itt. Lehet, hogy sosem voltál, csak a hangodat… Csak kitaláltalak. Egy Látó, aki képes uralkodni magán, és… másokon… és törődik velem…

Jeremy tenyere izzadt. Nem akartam beleszólni, fogalmam sem volt, mit kellene tenni.

– Mondd az e-mail címedet!

– Mi? – Killian csodálkozása a sajátomat visszahangozta.

– Írok neked, te is írsz nekem. Igen, van más dolgom is, igen, nagyon pipa vagyok rád, igen, tudom, mennyire fogod ezt szégyellni holnap. Mondj egy e-mail címet, ami biztonságos, és tutira nem olvashatja más. Nem csak akkor fogunk beszélni, amikor éppen ki akarod nyírni magad. Hallod? És tedd már le azt a rohadt üveget!

Szinte kiesett a kezéből a pia. Reszketve eltámolygott a konyháig, ahol behajolt a csap alá, és megmosta az arcát. Közben eldadogta azt az átkozott e-mail címet. És már megint bőgött. Önutálat, boldogság, túláradó hála, bűntudat… Volt ott minden.

– Sajnálom, Jeremy – szipogta.

Aztán elkezdett öklendezni. De Jeremy döntött: otthagytuk Killiant. Eltűnt a látóteremből a londoni lakás, megint beszippantott a feketeség, de nem sokáig: aranyló naplementére nyílt ki a lelki szemem egy fenyőerdő völgyében. Körülöttem csípős szél és magasan emelkedő hegyek, jéghideg patak vize, amiben megmerítettem a reszkető, vérfoltos kezem… A víz tükrében megpillantottam a csatakos, sötét üstököt, a piszkos, szakállas, vékony arcot. Sebhely a torkomon. Fázott a lelkem a rémülettől és a kíntól.

És aztán észrevettem, hogy Aaron bal karja lilásfeketére színeződött valamiféle fertőzés miatt. Miközben megpróbálta kitisztítani a sebet, önkéntelenül felszisszentünk Jeremyvel, mire a salemi Pratchett család utolsó élő sarja felpattant és behúzódott egy sötét sziklanyílásba.

– Aaron, a fejedben fogsz hallani – kezdte Jeremy. – Nem kell félned. Jeremy Raven vagyok, emlékezned kell rá…

– Feléd tartok – vágott közbe riadtan. – Oregon déli partja, ugye?

– Eddig nem láttalak, de most…

– Láttad, ugye? Túlélte. Nincs egyedül. A közelben van. Nem fogom kibírni, két napja sincs, hogy átléptem a határt. Hagynom kellene, hogy elkapjon… Úgyis mindegy.

– Nem! – vágtuk rá egyszerre. Félelmetes sejtés kezdett ébredezni bennem. – Itt vagyok én is, Aaron. Eléd megyünk, csak mondd, hogy…

Jeremy megszorította a kezem.

– Láttam a közeljövőt, Aaron! Ki kell tartanod! Kövesd a határerdőt, végig!

Kurta bólintás. Összehúzta magán a fekete, jobb napokat is látott kabátját, és bevette magát az erdőbe. Én pedig elképedten engedtem el Jeremy kezét. Zaklatottan meredt a gyertyákra.

– Új szabály? Nem mondod el neki, mi vár rá? Velem azért néha majd megosztod, mit látsz?

– Új szabály – mormolta. – Attól nem lesz jobb, hogy elmondom neked. Változni se fog. Ugyanúgy, mint Caroléknál.

Kedvem lett volna megtépni a makacsságáért. Hányszor játsszuk ezt még el?

– Magadra vagy mérges, Helena, nem rám. Mikor ellenőriztük utoljára Zacket? Menthetetlen a fanatizmusa Kendra iránt, de legalább láthattunk volna a lelkén át!

Zakatolt a szívem a szúrós pillantása miatt. Bűnbakot kerestünk egy értelmetlen vitában, pedig én nem is ezért voltam mérges magamra. Valami sokkal, de sokkal végzetesebb dologról volt szó, amiről egész egyszerűen megfeledkeztem az elmúlt hónapok őrületében.

– Én árultam el Kendrának, hol élünk. Mindvégig tudta. Csak kivárt.

– Nem, nem várt ő semmire! – pattant fel. – Csak félholtra üldözte Aaront az országon keresztül, hónapokon át. Játszadozik vele, ide kergeti hozzánk. Három nap múlva itt lesznek.

– Várj! Kendrát nem éred el, de… Zack! Ha most megnézzük…

Az ajtó felé sietett. Hátra se nézett, úgy felelt:

– Bocs, de annak a beteg idiótának a vigyorából épp elég volt az álmomban. Elég, ha elhiszed nekem, hogy tényleg Aaron sarkában vannak, három az egy ellen. Gyere, ezt már együtt beszéljük meg odafönt! Haditanács, marha jó…

Egy mozdulattal kioltottam a gyertyák lángját, és Jeremy után rohantam. Felkapcsolta a világítást a folyosón, meg sem várta a tüzemet. Karon ragadtam. Elállt a lélegzete, ahogy lendületből a falhoz préseltem.

– Pánikolsz – sziszegtem. – Ketten vagyunk benne! Nem kell a mártírkodás. Nem vagy egyedül. Tudom, te vagy a menőbb, én eszköz vagyok, hogy kiteljesedhess, hetek óta csak kapkodom a fejem, mert mindig huszonhat lépéssel jársz előttem, de megesküszöm az Anyatermészet minden egyes őselemére, nem hagyom, hogy elszállj magadtól a nagy megmentőszerepben, Raven! Itt vagyok.

Megrándult a szája; úgy éreztem, egymásnak feszül az akaratunk, és abban az üvöltő csendes pillanatban, amíg a kristályszemébe néztem, nem tudtam volna eldönteni, ki jön ki győztesként ebből. Miért kell itt győztesnek lennie?

Mégis, én nyertem. Jeremy lesütötte a szemét, leeresztette a vállát és átölelt.

2. REMÉNY

„LIKE MEMORIES IN COLD DECAY
TRANSMISSIONS ECHOING AWAY
FAR FROM THE WORLD OF YOU AND I
WHERE OCEANS BLEED INTO THE SKY”
LINKIN PARK – The Catalyst

Hajnali negyed négykor adtam fel – nem jött álom a szememre, úgyhogy kiosontam a konyhába pár falatért. Csakhogy nem voltam egyedül.

– Nem baj, ugye? – suttogta Annette.

A hűtő fénye ráesett az arcára; szőke haja a szemébe hullt, csinos hálóingben, meztelen talppal álldogált a konyhában. Mélyvízbe dobtuk: valószínűleg ő sem tudott aludni attól, amit délután óta lenyomtunk a torkán, a részletes jóslattól kezdve addig, hogy egy Kendra nevű őrült tűzboszorkány felénk tart, és csak akkor mehetünk elé, ha Jeremy azt mondja.

– Gyere velem! – kértem, a kamraajtóhoz lépve. – Úgy érzem, a fél életemet az alagsorban töltöm.

– Fent is megcsinálhatnátok.

– Bármi megzavarhat – csóváltam a fejem. – Jobb így.

– És mindig öt gyertya? Próbáltátok már néggyel vagy…

– Mindenhogy próbáltuk, de csak öt gyertyával tudjuk megnyitni Jeremy világát.

Amikor beléptünk a könyvtárterembe, Annette ámulva elsuttogott pár francia szót, aztán végigsimított a legközelebbi bőrkötéses lexikonon. A legtávolabbi sarokba hívtam.

– Ezt akartam mutatni.

Bizsergett a kezem már csak attól, hogy a hosszúkás dobozért nyúltam, és kihúztam egy rozsdás gyertyatartó mellől. Összeszorult a gyomrom az emlékektől, amikor felnyitottam a tetejét és megláttam azt a tőrt, ami hónapokkal ezelőtt, egy kegyetlen tavaszi estén a birtokomba került. A testvére, a kard elveszett a salemi mészárlásban. Azzal a pengével döfött át rajtam egy lenyűgöző, eszement nő, olyan kérlelhetetlen tűzzel a vérében, amihez képest én kevés vagyok.

– Miért hoztad el onnan? – suttogta Annette, és kinyújtotta érte a kezét.

– Ne! – rántottam el tőle. – Soha ne érj hozzá, véletlenül se, értetted?

A markolatra fontam az ujjaimat, és a csillár fénye felé tartottam a pengét.

– Kendra erősebb nálam – nyeltem nagyot. – Hiába vagyok kiválasztott. Értem jön ide. Félek tőle, félek, hogy nála őrültebb boszorkányok is várnak ránk odakint. Afrikában és a Közel-Keleten törzsekben, kolóniákban élnek, és… Nem is beszélem a nyelvüket! – nevettem fel hitetlenkedve.

– Van olyan nyelv, amin értenek, Helena. Meg tudod csinálni!

– Túl kell élnem Kendrát. – Bár ne remegett volna a hangom! – Én vagyok az egyetlen, aki képes kommunikálni veletek. A fajunk nem veszítheti el ezt az előnyt! Mindegyikőtök, minden egyes… Unokatestvérek vagyunk, ha akarjuk, ha nem, és mindegyikőtök fontos. Kendra is.

Amikor észrevettem, hogy remeg a kezem, gyorsan visszatettem a tőrt a dobozba, de kint hagytam az asztalon. Magammal kell vinnem szűk három nap múlva, ha akarom, ha nem. Hirtelen Annette kezét éreztem a csuklómnál. Összefonta az ujjainkat – visszafojtott lélegzettel fürkésztem, mert elszántan, de meghatottan nézett rám.

– A tiéd a szelem, Helena Ferrer. Te vagy az esélyünk… mindenre. Megteszem, ami tőlem telik, megvédelek. Ígérem.

Mintha órákig húzódott volna el a pillanat, miközben hála és eltökéltség forrósított fel kívül-belül, ennek a macskaszemű lánynak a szemébe nézve. Úgy öleltem magamhoz, mintha mindig is ismertük volna egymást, mintha együtt nőttünk volna fel, ő széllel játszva, én tűzzel. És abban a pillanatban nemcsak egy levegőboszorkány volt, aki a bátyámra emlékeztet, hanem egy fiatal nő, akiért boldogan meghalnék. Nem álltam felette, amíg a testéhez simultam, nem voltam a vezetője, az iránytűje. Egymás reménye voltunk. Ezt akartam: mindegyiküket ilyen bizalommal magamhoz ölelni. Értük vagyok. Miattuk küldött vissza a hang a pokol széléről akkor, amikor egy korántsem tökéletes angyal miatt csúnya fejsérülést szedtem össze az országúton. Csodálatos, szükségszerű, sorsfordító szarvashibák…

Miután Annette felment az egyik emeleti vendégszobába, arra nyitottam be Jeremyhez, hogy ezerrel gépel a sötétben. A képernyőn egy félig teleírt oldalt láttam – felriadt álmából, és úgy volt vele, ír Killiannek. Visszabújtam a takaró alá, hagytam, hogy a billentyűzet kopogása elandalítson. Aztán egyszer csak megszűnt. Jeremy visszajött mellém, és magához ölelt.

– Csodálatos, szükségszerű hibákról gondolkodtam – suttogtam a sötétbe.

Csak egy perc múlva szólalt meg.

– Fogok-e valaha olyasmit tenni, amit képtelen leszel megbocsátani nekem? Mindent elnézel.

– Nem. Pont, hogy mindent számonkérek rajtad, Raven.

– Néha megijedek saját magamtól, Hel. Fogalmam sincs, ki vagyok.

Felkönyököltem. – Alig huszonegy évesen azt hiszed, mindig ugyanaz maradsz?

– Valaminek ugyanannak és állandónak kell lennie! Valami, ami a belső iránytűm, az alap, amire felhúzok mindent, és amivel magammal akarom rántani az összes Gyógyítót.

– Jó vagy, Jeremy. Ennyi elég.

Hallgatott. Most kellene kiszednem belőle, mit látott, mi fog történni Aaronnal. Hogy látta-e Kendrát. Hogy mennyire leszünk veszélyben. Legalább azt, hogy Annette azért jött-e ide egyenesen Franciaországból, hogy feláldozza magát értünk? És akkor megfordult a fejemben, hogy talán Jeremy élvezi. Azt, hogy ki vagyok szolgáltatva neki, hogy ő jár előrébb megannyi lépéssel. Benne lehet ez? Erről beszélt az előbb?

Éreztem, hogy a túl nagy csendben szinte hallja a gondolataimat, miközben az állát cirógattam. És akkor ráébredtem, hogy már egyáltalán nem vicces, mennyire vagyunk elcseszettek mind a ketten. Az alsó ajkára vándoroltak az ujjaim, zakatolt a szívem, ahogy szétnyílt a szája az érintésem alatt.

– Töltsd ki rajtam! – suttogtam.

A csuklómnál fogva rántott magához, körbefogott a lábával, és úgy irányított, hogy minél mélyebben tudjon megcsókolni, olyan vehemensen, amennyire nem merte elmondani, mi lesz három nap múlva.

***

– Itt maradsz, Jet! – szólt Jeremy feszülten. – Nem vitatkozom.

Összenéztünk Annette-tel; kezdünk baromi türelmetlenek lenni, a nappaliban toporogtunk, a konyhából kihallatszó vitatkozás pedig csak még jobban felborzolta a tüzet a véremben. Zakatolt a szívem. A tőr ott várakozott a dohányzóasztalon, a kandalló előtt.

Jeremy kisietett a konyhából, de Jet és Angela utánaszaladtak.

– Várj már, te ütődött!

– Állj már le, Jet! – tört ki belőlem. – Ez nem valami parancs, hallgass a józan eszedre, te még csak nem is találkoztál ezzel a nővel, halvány gőzöd sincs…

– Józan ész?! Ki az az eszement barom, aki tisztában van vele, hogy nem szabadna annak a nőnek a közelébe kerülnie, de úgy száguld felé, mintha…

– Mit akarsz, egy tincset, amivel inkantálhatsz? Tutira önként átnyújtja majd neked! És az eszébe jutott valakinek, hogy nem nyírhatok ki minden boszorkányt, aki nem ért egyet velem?

Jennifer megpróbálta visszafogni Jetet, de ő lerázta magáról a kezét, amíg Jeremy felkapta a tőrt.

– Ha meg kell védeni a családunkat, abban én is benne leszek! – erősködött Jet. – Komolyan azt hiszitek, hogy ez csak rátok tartozik? Hogy meg tudtok birkózni…

– Elég! – dörrent Jeremy hangja, ahogy az ajtóhoz lépett.

– Nézz már rám! – követelte az öccse. Ott termett az orra előtt. – Azt hiszed, készülök még valamilyen egyetemre? Komolyan? Azt hiszed, nem ti vagytok a legfontosabbak?

Elállt a lélegzetem. Angelára tévedt a tekintetem, aki elpirult, és azonnal lesütötte a szemét. Szóval ő tudta. Jennifer mély sóhajjal a kandalló falának dőlt.

– Ja, és ha már itt tartunk, Helena – Jet hangja megremegett az indulatoktól, könnyeket láttam a szemében. – Már régen találkoznod kellett volna a családoddal, mert szükségünk lenne itt még egy tűzboszorkányra, akitől nem tagadhatod meg, hogy melletted…

– Nem építhetünk ki itt egy bázist, hogy mindenki a családunkat védje! – vágtam rá.

– Nem minket! – kiáltott Jet. – Titeket, ti hülyék! Titeket! Nálatok fontosabb nincs és sosem lesz! Értsétek már meg!

Jeremy szó nélkül feltépte az ajtót. Annette követte. Megöleltem Jetet, mire egész testében megremegett. Csak egy pillantásnyi időm volt Jeniferre és Angelára, és abban a szörnyű másodpercben eszembe jutott a keresztfiam is, nyolcszáz mérföldre innen, Los Angelesben, a legjobb barátaimnál, és vissza kellett nyelnem a gombócot a torkomban. A BMW-hez siettem, és ahogy bepattantam, Jeremy máris indított, hogy elhúzzon a part felé az esti sötétségben.

A feszültséggel teli csendben muszáj volt bekapcsolnom valami zenét, de Jeremy átállította a rádióra, ahol a szeptemberi száraz időszakban leégett erdőségekről beszéltek. Évről évre egyre nagyobb területet emészt fel a tűz a nyugati parton, amíg heteken át nem esik. Mi megúsztuk, itt, délen – az óceán és a Rogue folyó mikroklímája ment meg minket. Amíg megment. Tűzzel a véremben születtem, ismertem a kegyetlenségét – az aszályos időszakban fellobbanó bozóttüzeket évszázadokkal ezelőtt is le kellett nyelni, az Anyatermészet része voltak. De az ember úgy volt vele: adjunk neki, csavarjuk feljebb a fűtést, hisz bírja az erdő! A híreket hallgatva legszívesebben kiüvöltöttem volna magamból a dühöt és a kétségbeesést.

Jeremy levette a hangerőt. Kihalászta a zsebéből a telefonját, nyomkodott rajta valamit, majd átnyújtotta.

– Tessék, Miss Ferrer, a te hangodtól jobban olvadozik.

Rogert hívta. Édes Anyatermészet, hogy ismerhet ennyire? Azonnal a fülemhez emeltem a telefont, miközben Jeremy elfordult Brookings felé. A visszapillantóból láttam, hogy Annette csendes koncentrációval tartja egyben magát. Két csörgés, három. A negyedikre felvette.

– Életem obszidiáncsillanása, Jeremy Raven!

Le kellett hunynom a szemem: láttam magam előtt a tökéletes hollywoodi mosolyát, a játékos csillanást a szemében, a fáradtságot, ami sátrat vert a sármos mosolyráncai szegletében az újszülött fia miatt.

– Az obszidián mézescsupra vagyok, Weidinger – nevettem idegesen a telefonba.

– Helena! – kiáltott. – Édesem, AJ, Helena Ferrer és Jeremy Raven még emlékeznek ránk! Ha megemlítem, hogy van itt egy keresztfiuk, még az is lehet, hogy az ő nevére is emlékezni fognak, ezt figyeld!

– Segítek, Hel – hallottam messziről Adrienne hangját –, T-vel kezdődik a kölyök neve!

– Mesélj, Roger! – kértem. – Mondj el mindent. Azt is tudni akarom, hány cukorral issza a kávét a technikus a jelenlegi forgatásodon.

Lenyeltem a könnyeimet, és lehunyt szemmel ittam Roger minden egyes szavát, az ismerős, halvány német akcentusát.

– Madelyn pont múlt héten kérdezett felőled, szerelmem. Szépen mutathat az önéletrajzodban, hogy ilyen menő nőnek dolgoztál két hónapig, ugye? Ugye, minden második ember ismeri Madelyn nevét ott, az isten háta mögött, egy oregoni kisvárosban? Azt se tudom, mivel ütöd el az időt, amíg a fiam keresztapja logókat tervez.

Ott volt az igazság a nyelvem hegyén. El akartam mondani neki. Sosem akartam még ennél jobban, hogy mindent tudjon rólam.

– Próbálom… hasznosítani azt, amit Madelyntől tanultam, legyen elég ennyi, Rodge.

– A meggyőzés művészetét tökéletesíted? Úristen, Helena, te elmentél sales ügynöknek. Vagy hosztesz lettél. Nincs köztes út, ezt a két lehetőséget látom lelki szemeim előtt.

– Ja. Jeremy nem keres elég jól a tervezéssel, úgyhogy megállapodtunk a hoszteszkedésnél. Ő is csinálja. Baromi sok időnk van, valamivel el kell ütni, és ha valaki ilyen vonzó, kár lenne nem kihasználni a dolgot.

– Várj, még mindig hülyéskedünk, te nő?

Jeremy is elmosolyodott, miközben megelőzött egy kocsit a semmi közepén. Roger nem tudta befogni, és nem is akartam, hogy befogja: Theo lehetetlen alvási szokásairól dumált, a sorozata új évadáról, Adrienne vállalkozásáról, én pedig egyszer a mosolyát és a vidám tekintetét láttam magam előtt, egyszer pedig egy sötét bőrű, gömbölyű vállú démoni szépséget, aki mozgásában is egy csábító lángcsóvára emlékeztet, és akinek a hangja úgy költözik be a fejedbe, hogy soha többé nem tudod száműzni onnan.

Istenek és istennők vagyunk, kiválasztottak, akik arra születtek, hogy ítéletet hozzanak az Anyatermészet keblén élősködő paraziták felett!

– Én meg ott állok, érted, full sminkben, felöltözve, húsz perce várom, hogy az utolsó utáni pillanatban átírják a dialógust, a rendezőnk feje kishíján lángra kap, láttam rajta, most fog lelépni, hogy elszívjon egy lórúgásnyi jointot, és akkor…

Indák tekerednek a bokám és a csuklóm köré, egy földboszorkány kegyetlen nevetése közvetlenül a fülemben… Aaron azt mondta, Jeremy nem mehet Kendra közelébe… Tényleg végig tudta, merre vagyunk, mit gondoltam, hogy megfeledkezett rólam? Átölelt és homlokon csókolt, miután ledöfött egy megbűvölt pengével, aminek végeznie kellett volna velem…

– De Theót ez nem érdekli – röhögött Roger. – Az tökmindegy, hogy megbeszélésem van. Szerencsém, hogy az ügynököm is imádja a kölyköt.

– Tedd le!

Minden idegvégződésem felébredt, kihúztam magam Jeremy határozott hangjára.

– Roger, ne haragudj, mennem kell! Vissza foglak hívni.

– Ööö, oké, de mi a…

Kinyomtam a telefont. Secret Beach után jártunk pár mérfölddel, az egyik leglátogatottabb partszakaszt hagytuk magunk mögött, ahol a sziklák magányos óriásokként emelkednek ki a sekély vízből. A sötétséget a hold vízen reszkető fénye törte meg, és még valami, amitől forróság nyargalt át az ereimen: tábortűz narancsos tánca. Füst, mozgolódó alakok. Vártak ránk. Jeremy tudta – és most lehúzódott az út szélére.

– Ahogy megbeszéltük – suttogtam Annette-nek, amint becsuktam a kocsiajtót.

Bólintott, és követett. A tőr markolata síkos lett a kezemben az izzadságtól. Jeremyvel lassan leereszkedtünk a sziklás, füves fövenyen, hogy elérjük a homokos partot. A torkomban dobogott a szívem, de a hűvös, sós levegő kijózanított. Mély lélegzet, újra, és koncentrálj, Helena, jobban figyelj oda, mint fél évvel ezelőtt, a régi Salem Village határában, egy isten háta mögötti tisztáson, amikor elbuktál.

És akkor meghallottam Zack nevetését. Nem beteges… inkább úgy el volt szállva magától, mint aki pontosan tudja, milyen erő birtokában van a föld őselemével, Kendra szeretőjeként.

– Nem-nem… Nem mocorgunk! Fájni fog, Aaron, csak magadban teszel kárt, söpredék.

Közeledtünk. Elfojtott nyögések, fájdalmas, tompa kiáltás… A tábortűz fényénél négy alakot vettem ki: Zack Aaron hátán térdelt, aki a homokban rángatózott, egy rövid, vöröshajú lány karba tett kézzel járkált fel-alá, és… És ott volt Kendra. A tűz előtt guggolt, a lángokba meredt. Jeremy megszorította a kezemet. A szívem majd’ kiugrott a helyéről. Aaron újra felnyögött.

– Ne nézzetek fel!

Az a hang. Mély, parancsoló, teli elszántsággal és szenvedélyes mániával. Elborult egy hang volt. Ismerős volt, ahogy a narancsos fény a sötét bőrén és a csigás haján táncolt. Megtorpantunk a tűz túloldalán, Annette-tel szorosan a sarkunkban.

– Szép esténk van, ugye, Helena? – kérdezte Kendra a lángoktól.

– Engedd el Aaront, Zack!

Hiába kerestem a tekintetét, csak féloldalas vigyorra futotta tőle. A vörös lány felnevetett, hitetlenkedve csóválta a fejét. Emlékeztem rá tavaszról, levegő elemű volt.

– Aaron sorsa csak tőletek függ – duruzsolta Kendra. – Hogy mennyire fogtok az utam…

– Nem kell a műsor, Kendra! – vágtam a szavába. – Vagy azért jöttél ide, hogy végezz velem, vagy azért, hogy mindkettőnkkel végezz, de rohadtul nem vagyok kíváncsi a dumádra! Én fogok beszélni. Megmondtam tavasszal, hogy engem választott…

– Reszkető tagokkal és megjátszott szereppel nem fogsz egyhamar vezetővé válni! – csattant fel. – Nincs neked gyomrod ahhoz, amire szükség van a fajunk túlélés…

– Engem választott, nem téged. – Az ujjaim hegyében és a szavaimban is éreztem a perzselő tüzet. – Meg fogom menteni a fajunkat, Kendra, és nem fogsz hátráltatni ebben. A vérem vagy, az alkotónk gyermeke. Nem vagyok hajlandó végezni veled.

Előhúztam a nadrágom korcába rejtett tőrt. Kendra szája mosolyra rándult, ahogy felismerte a Pratchett család pengéjét, amin megcsillant a tüzes fény. Elengedtem. A homokba hullt.

– Gyenge, gyenge lány… Akkor beszéljünk komolyan!

Végre a szemembe nézett. A húsomba mart az az átható tekintet, de szinte rögtön átsiklott Jeremyre, aki nem moccant, de gyorsabban vette a levegőt. Kendra tett egy lépést felé. Feltartottam a kezem.

– Még egy lépés, és eljátszod az utolsó esélyedet is! – hadartam.

Jól tudta, hogy Jeremy végezhet vele Áldozással.

– Ne! Kendra, ne!

Zack riadt hangja az elevenembe mart, de Kendra is feltartotta a kezét, nem törte meg a szemkontaktust Jeremyvel – Zack megtorpant. Annette idegesen szuszogott mögöttem, Jeremy és a másik levegőboszorkány is feszülten figyelt.

– Te tudtál a salemi Gyógyítókról, és akkor jöttél el hozzájuk, amikor a leginkább szorította őket a szükség – mondta Kendra. – Messzebbre látsz, mint bárki. Bámulatos Látó vagy. Igaz? Jól sejtem? Összekapcsolódsz velük?

Rémület cikázott végig a gerincemen. Pontosan ez kell ahhoz, hogy felfogja végre: mi vagyunk a legerősebbek. Csakhogy pont ezért nem vettük fel a kapcsolatot eddig Zackkel, mert ha Kendra megtudja…

– Látsz most engem, Látó? A tiéd a lelkem. Jó mélyre áss, és keress olyan élményt, amit megbántam, és ami miatt a saját tüzem emészt majd el! Rajta! Ugye, látsz mindent?

– Kendra! – könyörgött Zack. – Kérlek, királynőm, ne!

Nem kapott választ. A lángjaim már a tenyeremet simogatták, készenlétben; el kellett nyelnem Kendra tüzét, ha felcsapna, ilyen közel Jeremyhez.

– Alkut ajánlok neked, Látó. Szükséged van az erőmre, harcolhatunk egy oldalon. Életben hagyhatom a Gyógyítókat, ha…

– Hallgass, szörnyeteg! – kiáltott Aaron Zack mögül.

– Kussolj! – szólt rá a levegőboszorkány.

– Létezik olyan jövő, ahol a boszorkányok és a Gyógyítók békében élhetnek, de ehhez te egyedül kevés vagy, Látó. Segítek neked!

– Én figyelmeztettelek, Kendra! – sziszegtem.

– Nem érdekel, mit ejtesz ki a szádon, te lány.

Jeremy kékjébe meredt, aki nem felelt és nem mozdult. Kendra megadóan feltette a kezét, és óvatos macska módjára, meztelen talppal egészen Jeremy orra elé lépett; megcsapott a természetes, kissé füstös illata, éreztem benne a pörkölt kávé aromáját. Jeremy néha azzal húzza az agyam, hogy a nyakamnál szokta ezt érezni.

– Nem vagy egyedül – suttogta Kendra.

– Semmit sem tudsz rólam – felelte Jeremy.

Kendra elégedett mosolyra húzta a száját, és Jeremy arca felé közelítette a kezét.

Vérvörösen lobbant fel a tüzem: ahogy Jeremy hátraugrott, Kendra magához vont egy lángcsóvát a pattogó tábortűzből, és amikor a két erő találkozott a levegőben, futótűzszerű lángfergeteggé vált, amit megpróbáltam magamhoz vonni. Annette abban a pillanatban szállt be, ahogy megbeszéltük: szinte megvakultam a hirtelen kelt szélviharban felkavarodott homoktól. De meg tudtam ragadni Kendra karját, és gyomron rúgtam, hogy meglepjem.

– Simán szétzúzom egy sziklával a koponyáját, hallod?

Ez Zack volt. Aaron életveszélyben volt. A felcsapó vörös lángok fényében szemcsés homok és füst telítette be a látóteremet, bíztam benne, hogy Jeremy Annette-tel van, és közben kénytelen voltam tartani magam a tervhez: a víz felé szorítani Kendrát. Meg is hallottam az első lépéseket, ahogy belegázolt a jéghideg óceánba: a hold fénye most is segített, miközben az üvöltő, orkánszerű szél összekuszálta a hajamat.

– Ugyanazon az oldalon kell harcolnunk, kislány! – nevetett ridegen Kendra. – Én mindig elérem, amit akarok.

– Nem akartam végezni veled, Kendra! – üvöltöttem a szélbe.

Homok karistolta a torkomat. Valaki felkiáltott a parton, a hátam mögött, ahogy újabb tűzcsóvám vált eggyé Kendra tüzével a vérvörösen reszkető vízfelszín felett.

– Szükségünk van egymás erejére az emberek ellen! – zihálta. – Hogy lehetsz ennyire vak és naiv, Helena? Miért nem ismered fel az igazi ellenségedet?

– Leszúrtál egy karddal, te szuka!

Akkor, amikor a lendületem miatt tűzcsóvára számított volna, mély levegőt véve hagytam, hadd öntsön el egy jégpáncél keménysége és kitartása, így életre kelt az elmémben és a szívemben, amire vágytam. A tenyeremet a vízre fektetve elkezdtem megfagyasztani a vízcseppeket. Villámgyorsan. Kegyetlenül.

Kendra lebukott a víz alá. Beljebb úsztam, aztán felmásztam a jégre ott, ahol már szilárdan kitartott. Könnyen csusszantam rajta, még csak a fejem se fájdult bele, pedig már vagy húszlépésnyi sugárban szilárd lehetett a felszín. Sikoltás a part felől… de nem nézhettem hátra. Ha a víz alatt tartom Kendrát, megfullad. Fatörzs reccsent a hátam mögött, majd valami hangosan nekiütközött a jégnek, és betörte. Egy szikladarab lehetett. Zack káromkodott. Jeremy képes az Áldozásra, ha kell, ha lát valamit a homoktól. Igen, rendben lesz.

Halk vízcsobbanás ért el hozzám egy vízből kiemelkedő kőóriásnál, balra – nem sokat láttam belőle, de Kendra ott bukkant a felszínre. Azt hitte, a szikla elrejti. Félt tőlem, el akarta terelni a figyelmemet a színjátékával, és bele kellett kapaszkodnom ebbe a megérzésbe. Most vagy soha. Hagytam, hogy a jég elérje a sziklát, és odasettenkedtem.

Kendra felnevetett. Jég reccsent. Felugrott mellém, és amikor fellobbantottam a tüzemet, ő is így tett – csakhogy olyan színben játszottak a lángok, amihez hasonlót még életemben nem láttam, és a következő pillanatban már ott találtam magam a sziklához szorítva. A fejem találkozott a kővel, és felkiáltottam: a hátam oda volt szögezve a sziklához, repedező, úszó jégdarabon próbáltam egyensúlyozni. Valami megbénította a tagjaimat, éreztem, hogy pánik ostromolja az elmémet.

– A véredbe is beférkőzik, ha nem maradsz nyugton! Nem túl kellemes.

Kendra ott volt előttem, ugyanazon a jégdarabon térdepelve, de most feltápászkodott. Narancsos láng nyalogatta mindkét kezét, és a fényben megláttam, mi tart fogva: füstös, fekete lángszalagok a csuklómnál és a nyakamnál. Jeges rémület töltött el, miközben az egész testem forró volt a lázas pániktól.

– Hogy…? – nyögtem ki rekedten.

– Reméltem, hogy nem jutunk idáig, de most végighallgatsz, Helena! – dörrent a hangja.

A parton Annette Jeremy nevét sikoltotta. Vissza kell mennem… Megpróbáltam előrehajolni. És aztán felordítottam a tarkómba maró kíntól, egész testemben megrázkódtam.

– Alábecsültelek – kacagott szárazon Kendra. – Túlélted a Pratchettek pengéjét, és én tisztelem ezt a fajta erőt. Bizonyítottál, Helena. Jól tudod, hogy a fajunk az emberek felett áll, tudod, hogy kizárólag az Anyatermészet gyermekei érdemlik meg, hogy itt éljenek, ezt már elmondtam neked a…

– Boszorkányok uralta világ, hát persze! – sziszegtem fulladozva. – Szedned kellene valami csodafőzetet az agymenéseidre.

– Hagyhatnánk, hogy kihaljanak, hiszen úgyis végeznek magukkal, az Anyatermészet pedig meggyógyítja önmagát. Egy évszázaduk sincs hátra, de én nem tudok addig várni, nem nézem végig, ahogy haláltusájukban felperzselik az élővilágot! Azért vagyunk itt, hogy bosszút álljunk, csakis nekünk van jogunk ehhez. A katonái vagyunk, te és én. A szíved mélyén tudod, hogy igazam van. Királynő akarsz lenni, igazi vezető? Akkor viselkedj is úgy! Ha mellém állsz, együtt…

Fájdalmas női ordítást hallatszott a partról. Kendra felkapta a fejét.

– Chiara…

– És Jeremy miért kell ehhez? – nyögtem, miközben a jég még jobban repedezett alattam. – Amikor vele beszélsz, a legerősebb Gyógyítóhoz beszélsz! Milyen alku? Nem versz át, tudom, hogy végeznél minden Gyógyító…

Már nem figyelt rám. És éreztem, hogy engednek az éjfekete, ijesztő kötelékeim – előrebuktam a jégen, ami be is szakadt alattam. Nagy levegőt vettem, s mivel az utolsó pillanatban még láttam, hogy Kendra ide-oda csúszkálva próbál futni a töredezett jégpáncélon, a víz alá bukva, minden erőmet bevetve, úszva követtem a visszhangzó lépteit. Hínár simogatta az oldalamat, a hold és narancsszínű tűz fénye sütött át a vékony jégen. Feltörtem a felszínre két jégdarab között, és épp időben nyúltam Kendra lába után. Megcsúszott. Arcra vágódott.

– Idióta lány! – mordult fel.

Dühös. Helyes. Kapkodni fog.

Felugrottam, csak annyira, hogy magammal húzzam a víz alá. A jég már alig tartott ki a felszínen, Kendra pedig lenyomta a felszín alá a fejemet, mielőtt levegőt vehettem volna. De legalább magammal húztam. Egymás haját húztuk, a bőrébe mélyesztettem a körmeimet, és amikor legközelebb fel tudtam jönni egy korty levegőért, minden erőmet összeszedve ökölbe szorítottam az egyik kezemet, a lábam körüli áramlatra koncentráltam, hogy összekeveredjen egy másik áramlattal, ami örvényt kelthet odalent, a mélyben…

És Kendra akkor jött a felszínre. Köhögve kortyolta az éltető oxigént.

– Ha hiszed, ha nem, nem vadállatok vagyunk, hanem fejlettebb emberek! – kiáltottam neki zihálva. – Még te sem vagy vadállat, és ebből az következik…

– Halvány fogalmad sincs, hogy mik lehetné…

– Én beszélek!

A bokája köré fontam az örvényt, és lerántottam. Eltűnt a víz alatt. Visszanéztem a partra: a homokviharnak semmi nyoma. Túl nagy volt a csend. Hagytam, hadd eressze el Kendrát az örvény annyira, hogy lélegezni tudjon. Köhögve, köpködve jött fel a felszínre.

– Te ribanc! – hörögte.

– Ja, hazudtam neked a múltkor, csak két elemet uralok, de kettő legyen elég, oké? Képesek vagyunk együtt élni az emberekkel, segíthetjük őket, hogy megértsék az Anyatermészet üzenetét! Ezért vagyunk a katonái, nem kiirtani fogjuk őket, te eszement őrült! Felfogtad?

– Helena! Helena!

Annette volt. Sürgető, kétségbeesett hangja hallatán összeugrott a gyomrom, és egy tizedmásodperccel később már tudtam, hogy ez hiba: Kendrát eleresztette az áramlat, kicsusszant a kezeim közül. Versenyt úszva próbáltunk visszajutni a parthoz, ahol messziről ki tudtam venni a tűz fényénél Annette futó alakját. Jeremy felkiáltott, hogy maradjon ott, ahol van, aztán Zack is felüvöltött. Homokot ért a lábam. Kendra egy hajszálnyival gyorsabb volt, és hiába nyúltam utána, hiába küldtem tűzcsóvát felé