Borítószöveg

„Ellenállhatatlanul vicces, frappáns kritika a reklámipar és a közösségi média álságosságáról. Franson könyvét a hősnő nagyon is emberi, szeretetre méltó bukdácsolásai teszik igazán elbűvölővé, ahogyan egy elvárásokkal teli, anyagias világban próbál valódi érzelmekre, őszinteségre és magasztos célokra találni.”

Publishers Weekly

„Feszes ritmusú, szórakoztató történet remek dialógusokkal és izgalmas karakterekkel. Franson lenyűgöző tehetséggel ábrázolja a harcot, amit önmagunkkal vívunk, miközben próbálunk rájönni, kik is vagyunk valójában, és mit akarunk kezdeni az életünkkel.”

Booklist

„Ha összegyúrnánk Jane Austent, Dorothy Parkert és Copperfield Dávidot, akkor Franson hihetetlen éleslátással és szeretetteljes humorral megalkotott hősnője, Casey Pendergast lenne a végeredmény.”

Amy Bloom

„Egyszerre vicces és kijózanító történet... figyelemre méltó debütálás egy csodálatosan bölcs és tehetséges szerzőtől.”

Charles Baxter

Casey Pendergas egykori angol szakos könyvmolyként egy sikeres reklámügynökségnél gályázik, ahol busásan megfizetik, amiért ügyesen bánik a szavakkal. Habár a gondolat, hogy elpazarolja a tehetségét, gyakran nyugtalanítja Casey-t, végül mindig sikerül elhessegetnie a gyötrő kételyeket. Hiszen nem bűn, ha valaki fizetni akarja a számláit, nem igaz? És az sem feltétlenül baj, ha olykor még pezsgőre is futja...

Főnöke egy nap különleges feladattal bízza meg a tehetséges fiatal lányt: győzze meg az általa bálványozott írókat, hogy a közösségi médiában bizonyos cégek termékeit népszerűsítsék. Bár Casey kezdetben nem bízik a sikerben, hamarosan rá kell jönnie, hogy a könnyű meggazdagodás reményében az írók nagyon is készségesen dobják sutba meggyőződéseiket. Vajon megéri részt venni egy végtelenül kiábrándító projektben akkor, ha átkozottul jól fizet? Vagy itt az idő mindent hátrahagyni, és visszatérni az ifjúkori álmokhoz?

Sally Franson regénye a kritikusok szerint olyan, mintha Az ördög Pradát visel és a Mad Men – Reklámőrültek szerelemgyereke lenne. Az Ami igazán számít humoros, szókimondó alkotás, amelyből Meg Ryan közreműködésével filmadaptáció készül a Netflixre.

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sally Franson: A Lady’s Guide to Selling Out

Published in the United States by Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © 2018 by Sally Franson

Hungarian translation © 2023 H. Prikler Renáta

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Emmanuelle Walker terve alapján Szalkai Diána készítette

ISBN 978-963-604-213-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A drága Nancyknek, mert hittek bennem

1
Márkák, márkák, márkák

Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy minden aznap kezdődött, amikor Ellen Hanks fényképét feltettük az álomtáblánkra, és azon agyaltunk, miként lehetne ezt a hihetetlen emberi lényt márkanévre váltani. Ellen Hanks a minneapolisi Feleségek luxuskivitelben televíziós valóságshow arca volt, aki néhány nappal korábban azzal kereste meg cégünket, a People’s Republic reklámügynökséget, hogy integráljuk a márkaneveit. A PR volt a legjobb butikügynökség a városban, és Ellennek a segítségünkre volt szüksége. Több terméket is piacra dobott saját márkanév alatt – alacsony kalóriájú vodkát, proteinfalatkákat, Shape UP-nak nevezett alakformáló ruházatot, de úgy érezte, hogy a márkáiból hiányzik az inter-, intra- és metakoherencia. Úgy vélte, nem tükrözik a valós értékeit. Szerinte mi voltunk – mi szoktuk így emlegetni – a „kohéziós márkamenedzsment” letéteményesei, ami nemcsak a vásárlói bázis növekedését szolgálta, de minden egyes Ellen Hanks-lány életéhez hozzáadott valamit. Ezért töprengtünk most, ezen a baljósnak tűnő márciusi napon – Annie, Jack, Lindsey és én – a lehetséges implikációkon Ellen óriásira felnagyított arcképe előtt.

Ha pontosabbak akarunk lenni, éppen március idusa volt – mindig is közel álltak a szívemhez azok a dátumok, amelyeken híres csávókat gyilkoltak meg –, és annak reményében, hogy úgy európaibbnak tűnök, palazzo nadrágot húztam. A dermesztő hőmérséklet ellenére, és így juttatva kifejezésre azt, milyen időjárásra vágyom – nem olyanra, mint Minnesotában volt március közepén –, nyitott orrú cipőt választottam. A legjobb barátnőm, Susan egyszer azt mondta, hogy az optimizmusom az elmezavar határát súrolja, mire azt feleltem, hogy ilyesmiket állítottak Gandhiról is. Ő persze kételkedett ebben, de én sem maradtam adós a válasszal, mondván, a nagyság a legtöbb ember szemében eleinte elmebajnak tűnik, és ezt el is hittem, amikor leírtam a naplómban egy Pinteresten olvasott idézet parafrázisaként.

Ahogy most mi négyen összehajoltunk, pontosan úgy festettünk, mintha azt a színes városi életet reklámoztuk volna, amely mindenkinek megadatik, aki a reklámiparban dolgozik: három stílusos, gyönyörű nő és egy szemrevaló meleg férfi. Bár fájdalommal mondom, Annie empirikusan nem volt igazi szépség, de így, Lindsey mellett és mellettem, a szemlélő hajlamos volt annak látni.

– Imádom… – kezdte Jack. Elhallgatott, és apró kockás ingére szorította férfi létére szépen manikűrözött ujjait, pontosan a csokornyakkendője alatt. – Imádom, amit itt látok.

Jack volt a csapatunk művészeti vezetője, azaz egy kampány során az ő feladata volt megalkotni az egyes márkák „vizuális ethoszát” nyomtatott, digitális és film formátumban.

– Ja, ja – bólogatott Annie. – Abszolúte imádnivaló.

A huszonhárom éves, üde arcú Annie volt a szövegírónk. Majdnem mindig kardigánt viselt, és nagyon szorgalmas volt. Keményen dolgozott. Sokkal keményebben, mint bármelyikünk. Elég tehetsége volt ahhoz, hogy tudja, lehetne tehetségesebb is, és a megfelelési kényszer ijesztő elkötelezettséget eredményezett nála. Addigra én már jó néhány könyvet olvastam a női vezetőkről ahhoz, hogy tudjam, az igazi fáklyavivőket nem a félelem, hanem az inspiráció hajtja, így a szárnyaim alá vettem Annie-t. Mindig megdicsértem a kardigánját meg a munkáját, és kéretlen tanácsokat adtam neki, csupa olyat, amire, úgy véltem, szüksége lehet valamikor. Annie odaadással viszonozta a kedvességet, s ez csak fokozta természetes jóindulatomat. Azt sem bánta, ha hosszú megbeszéléseink alatt csupán figyelmesen hallgatott, miközben kijelöltük a szokásos kampányunk fő csapásait.

– A következőt fogjuk csinálni – mondta Jack. – Elhelyezünk egy egész oldalas, fényes felületű fotót az O-ban meg a Us Weeklyben. Megszórjuk színekkel az arcot, igazítunk kicsit a haján, aztán alul, a logó mellé, odatesszük a nevét. – A nyomaték kedvéért a mutatóujjával belerajzolta a levegőbe: „ELLEN HANKS”.

– Ellen Hanks – ismételtem. – Szerintem egy szlogen sem ártana. „A háziasszonyok nem ejtenek foglyokat.” Vagy valami hasonló.

– Casey, elég a szlogenekből! Semmi szükség rájuk! – csattant fel Jack. Aznap reggel ingerlékeny volt. Johnnynak, a si-cujának, meg kellett műteni a szemét.

– Szerintem meg nagyon is hasznos lenne egy szlogen – vélekedett félénken Lindsey. Lindsey mindig elbátortalanodott, ha ellentmondott valakinek. Miután elvégezte a Rhode Island-i iparművészeti főiskolát, porcelán poháralátétekre festett apró babamintákat. Egy-két év elteltével azonban rájött, hogy ebből nem tud megélni, így a reklámbizniszben próbált szerencsét.

Nemrég belebonyolódott valamibe, amit ő gyógyító művészetnek nevezett. Fura kotyvalékokat ivott befőttesüvegekből, azt akarta, hogy kristályokat fogdossak és tárgyakat szagolgassak.

– Tessék – mondta, amikor egyszer fáradtságra panaszkodtam, majd a kezembe nyomott egy barna üvegcsét. – Ettől majd új erőre kapsz.

– Ettől is – feleltem, és felhörpintettem egy bögre americanót.

– De nincs rá szükség, ha mondom – ismételte meg türelmetlenül Jack. – Mindössze annyi a feladatunk, hogy megerősítsünk egy márkanevet.

– Ez igaz, de az emberek nem fogják érteni, hogy mit reklámozunk – vágtam vissza csípőre tett kézzel.

– Jó, akkor berakjuk a kép aljára a termék nevét – adta be a derekát Jack.

Miközben civakodtunk, Annie szeme úgy cikázott közöttünk, mint a macskáé, amelyik egy ide-oda sikló lézerpöttyöt próbál nyomon követni. A figyelmétől az a felem, amelyik mindig közönségre vágyott, elégedettnek érezte magát. Legalábbis abban a pillanatban. Jackkel még folytattuk egy darabig, de inkább csak sportból, aztán már tényleg unalmassá vált. A mentális egészségünk szempontjából fontos volt, hogy ne lépjünk át bizonyos határokat.

– Nem használhatjuk csak az arcát, Jack – erősködtem. – Az arca önmagában semmit sem jelent.

– Miket beszélsz? – méltatlankodott Jack. – Az arca maga a márka!

Végül Lindsey volt az, aki közbeszólt.

– Ugyan már, gyerekek – mondta riadt arccal. – Hagyjátok abba!

– Oké. Folytassuk az ablaknál! – és már indultam is.

A People’s Republic az egyik belvárosi épület egész felső szintjét elfoglalta, és a belépőnek először általában a padlótól a mennyezetig érő ablakok tűntek fel az ülőfülkéikkel és az ülőfelületeken elhelyezett színes díszpárnákkal. A „folytassuk az ablaknál” PR-nyelven annyit jelent, hogy felfüggesztjük az adott probléma megbeszélését, vagy a kilátástalannak tűnő vitát. Az ablakok melletti kis polcokon organikus csemegék voltak, és gyakran előfordult, hogy itt fejeztük be a napot egy pohár jól behűtött borral. A hűtőszekrény, a párnák és a csemegék – nem beszélve a pamlagokról, a dartstáblákról és a falfeliratokról (amelyek közül a kedvellek volt a kedvencem), plusz a betonpadlón gondolataikba merült emberek által pattogtatott teniszlabdák hangjáról, valamint a zománctáblákról kiabáló hóbortos firkálmányokról –, mind-mind részei voltak annak a törekvésnek, hogy otthon érezzük magunkat munka közben is. Vagy hogy ne is tegyünk különbséget az otthon és a munkahely között – merthogy a munka játék. Ezzel nagyon szerettünk kérkedni a barátaink előtt, főleg az olyan barátok előtt, akik kevésbé izgalmas munkakört töltöttek be, Excel-táblázatokat vagy jogi leiratokat nyálaztak naphosszat az elavult szoftvereikkel, ami huszonhárom éves korban még rendben volt, de huszonnyolc évesen már csak szívásnak lehetett minősíteni. Művileg rongyos farmerben jártunk dolgozni, Post-it cédulákat firkáltunk egymásnak, és valóságshow-hősök fotóival ragasztottuk tele a mozgatható filctáblákat. És mindezért még fizetést is kaptunk! Nem is keveset.

Lindsey, Jack és én örökké azon viccelődtünk, milyen jól el tudjuk adni magunkat, különösen, amikor meló után elmentünk valahová inni egyet, ami elég gyakran megesett. Az ivászat is, meg a viccelődés is. Azt hiszem, így akartuk kivédeni, hogy valaki más minket megelőzve mondjon ki valami fontosat: leginkább ettől rettegtünk. Az én esetemben ez a valaki a legjobb barátnőm, Susan volt. Mindketten angol szakot végeztünk az egyetemen, ott ismerkedtünk meg, és most, csaknem hat évvel a diploma megszerzése után, kezdett olyan érzésem lenni, mintha a vádjai beleégtek volna a koponyámba. Ezzel vagy olyan nagyra?, szokta kérdezni, és kék szeméből sütött az engesztelhetetlenség. Ezzel? Te, aki valamikor hajnali háromig vitatkoztál velem a marxista feminista elmélet kérdéseiről, most alakformáló alsóneműhöz írsz reklámszövegeket?

Susan olyan barát, akinek elég volt annyit mondania a maga sajátos stílusában, hogy „bugyi”, máris megnevettetett. Jobban szerettem, mint bárki mást a világon. Míg meg nem ismertem, mindig úgy éreztem, hogy csupán pár kattintásnyira vagyok azoktól, akik számítanak. Nem mindenkinek tűnt fel – jóllehet népszerű voltam, és rengeteg barát vett körül –, de még emberek között is statikus volt körülöttem a levegő. Előfordult, hogy lemondtam tervekről, vagy betegséget színleltem azért, hogy otthon maradhassak olvasni, és közben az agyam rejtett antennáját igazgattam, hogy biztosan tiszta jeleket kapjak. Néha napokig, hetekig elvoltam így, de olyankor nem hallottam mást, csak tompa, sziszegő hangokat. A statikusság csak akkor szűnt meg körülöttem, amikor sétáltam vagy olvastam. Más szóval, amikor egyedül voltam.

Egek, gondoltam akkoriban. Micsoda szívás, hogy csak akkor kapok tiszta jeleket, amikor magam vagyok, míg másoknak nem kell egyedül lenniük ahhoz, hogy elboldoguljanak. Különcnek éreztem magam. És próbáltam úgy tenni, mintha nem létezne ez a bizonyos statika. Körülbelül ekkor kezdődött el a bulizós és a sportolós korszakom.

De amikor megismertem Susant, esküszöm, úgy hallottam, mintha ugyanaz a zümmögés töltené ki a mellkasát, amely az enyémet is feszítette. Tizennyolc éves voltam, és életemben először megtapasztaltam, milyen az, amikor társasága van az embernek. Olyan, aki kívül-belül, teljes egészében vele van, nem csak fizikai valójában. Elszomorodom, amikor eszembe jut, milyen sok idő telt el, mire idáig jutottam, és magányosan éltem, anélkül, hogy ez tudatosult volna bennem. Ebben is van persze valami gyerekes öröm, olyasmi, mint amikor egy végigjátszott délutánt követően hazarohansz, és miközben mohón megiszol egy pohár vizet, arra gondolsz, hogy jesszusom, miért hagytam magam ilyen sokáig szomjazni? És a következő gondolatod az, hogy mennyire megkönnyebbültél.

– Ellen egy kiállhatatlan némber – szólalt meg némi idő után Jack. A hátán hevert az egyik ablakmélyedésben összezárt térddel, a kezét összekulcsolta a hasán, mint Buddha. – Legalábbis a műsorban az.

– Miről beszélsz? – kérdeztem. – Egyáltalán nem kiállhatatlan. Csak nem szenvedheti az ostobákat.

– Már miért lennének a többiek ostobák? Én inkább elveszettnek nevezném őket – mondta Lindsey. Törökülésben ült egy élénkkék díványon, és egy palack kombuchát bontogatott. – Nem találják a helyüket ebben a kultúrában. – Ivott egy kortyot. – Várjatok… Ő jött New Jersey-ből, ugye?

Annie arca felragyogott, mert erre a kérdésre tudta a választ.

– Igen. Az exférje CEO az egyik…

– Bla-bla-bla – vágtam közbe türelmetlenül. – Aztán elváltak, és volt egy házassági szerződésük, ami alapján ő nem kapott egy fillért sem, de hála a szorgalmának, a szépségének és a hatalmas eszének, sikerült talpra állnia a semmiből. – El sem tudtam képzelni, hogy valaki nem ismeri Ellen Hanks történetét. A kisebb celebeket leszámítva, akik itt ragadtak, miután megjárták a rehabot azon a csicsás helyen a város szélén, nem sok érdekes ember volt a városban. Én már csak tudtam. PR-osként megpróbáltam mindegyiket körbeudvarolni, és többnyire sikerült is rájuk erőltetnem magam.

Ellen azonban kivétel volt, talán azért, mert gyakran elrepült New Yorkba, L. A.-be vagy máshová. Tipikusan olyan helyekre, ahová olyankor vágyik az ember, amikor rájön a mehetnék, és egy darabig máshol akar élni. Sohasem láttam a városban lófrálni, ami kellemetlenül érintett, mert miután a show-műsora két évadját is végignéztem, ahogy mondani szokták, kislányos rajongást éreztem iránta. Arról a fura érzésről beszélek, amikor az ember meg akarja érinteni a másik haját, vagy az arcához szorítani az arcát, és miközben esetleg, de tényleg csak esetleg, meg is puszilja, vagy ne adj’ isten a mellébe fúrja a fejét, nem is tudom, hogy van ez, elsuttogja neki a titkait.

– Tudod, azt hiszem, ti ketten hasonlítotok egy kicsit – jegyezte meg Jack, miközben a Facebookon lapozgatott, és szórakozottan lájkolta a felugró posztokat.

– Igen? – kérdeztem. – Épp az imént nevezted kiállhatatlan némbernek.

– Te is az vagy – felelte. – Kiállhatatlan némber.

Nem mintha megsértődtem volna, de azért hangosan felnyögtem, mire kitekert nyakkal felém fordult.

– Kiállhatatlan, de szerethető némber.

– El tudnátok képzelni, gyerekek, Casey-t a tévében? – kérdezte Lindsey, aki igencsak felélénkült a kombuchától, és most egyenes háttal ült a díványon.

– Istenem! – lehelte Annie. – Nagyon is.

– Hagyjátok abba! – szóltam rájuk, de szívem szerint azt mondtam volna nekik, hogy folytassátok csak, legyetek szívesek, és ezt ők is tudták.

– Komolyan beszélek – folytatta Lindsey.

Lindsey szeretett kedves dolgokat mondani másoknak. Ez volt az egyik legjobb tulajdonsága, de egyben a legidegesítőbb is. Szerintem azt hitte, hogy ezért jobban fogjuk szeretni – nehéz gyerekkora volt, gonosz nevelőapja és hasonlók –, és a jelek szerint küldetésének érezte, hogy boldoggá tegyen bennünket. Naná, hogy örültem az apró ajándékoknak meg a kézzel írt kártyáknak, az óránkénti pontossággal érkező megerősítéseknek, de néha kimerítőnek találtam ezt a viselkedést. Ilyenkor a legszívesebben félrevontam volna, hogy megmondjam neki: hát nem látod, hogy már így is eléggé szeretünk? De ilyesmit nem mondhatott az ember Lindsey-nek. Könnyen megsértődött.

– Komolyan – mondta újra. – Ti mindketten szuperviccesek, szuperszexik és szuper… nem is tudom…

– Már megint túlzásba estél – szóltam közbe.

– …kiállhatatlanok – segítette ki Jack.

– Én motiváltat akartam mondani – dünnyögte Lindsey, majd ivott még egy kortyot a kombuchából.

Ennél sokkal többel nem sikerült előállnunk, míg Ellen meg nem érkezett. Bár ez nem igazán számított. Új területre léptünk – nem cég, hanem magánszemély kért tőlünk tanácsot márkaügyben –, és az volt a fő cél, hogy Ellen kényelemben érezze magát nálunk. Továbbá, hogy ő megismerjen minket, és hogy mi megismerjük őt. Mert hogy építhetnénk fel márkakampányt egy olyan embernek, akit nem ismerünk? Legalábbis ezt mondogattuk magunknak, miközben az ablakmélyedésben csemegéztünk, pletykálkodtunk, és – gondosan kerülve a munkát – azzal ütöttük el az időt, amit én modern cigarettaszünetként szoktam emlegetni: a Facebook-, Twitter- vagy Instagram-fiókjainkat böngésztük az interneten. Nem mintha én találtam volna ki a kifejezést, loptam valahonnan, de ezt nem árultam el senkinek, mert jó érzés volt olyan embernek tűnni, akinek vannak ötletei.

Celeste Winter, a főnököm és a People’s Republic alapítója értékelte az ötleteimet. A rosszindulatúak egyenesen az egyik kedvencének tartottak. Ami nekem, szintén merő rosszindulatból, nagyon is kedvemre volt, hiszen ez a kedvencség a szorgalmas munkám és a hatalmas tehetségem egyenes következménye volt. Celeste azon főnökök közé tartozott, akiknek nehéz a kedvére tenni, és még büszkék is erre a tulajdonságukra. Menő PR-os lány volt New Yorkban a kilencvenes évek elején, mígnem a kokain rabja lett. Idejött rehabra, aztán itt is maradt új karriert kezdeni.

Attól, hogy Celeste-nek nehéz volt a kedvére tenni, csak még jobban akartam ezt a munkát. Ezt elsősorban a gyermekkoromnak tudtam be. A korombeli embereket nagyon érdekelte a gyerekkoruk. Engem is. Szinte mindenért a szüleinket hibáztattuk, terápiára jártunk, önsegélyező könyveket olvastunk, és buddhista appokban meg meditációs programokban kerestük a megoldást a problémáinkra. Saját önfelfedezésre irányuló utam során sikerült megértenem, hogy bár az anyám, Louise nem volt alkoholista, az anyja az volt, és az ilyen dolgok úgy csordogálnak generációról generációra, mint ereszről az esővíz. Például amikor a nagyanyám ivott, annyira megszállottja lett a takarításnak, hogy az anyám a szőnyeg szélére mert csak rálépni, oda is lábujjhegyen, nehogy a talpával elmaszatolja a porszívó hagyta nyomokat. Velem nem ment ilyen messzire az anyám, de minden szombat reggel kiráncigált az ágyból, és addig kellett takarítanom, míg a házunk tisztasága meg nem ütötte az általa felállított mércét. Így tanultam meg, mekkora szakadék tátong a gyermeki gondolkodás és az anyai elvárások között – olyan óriási, hogy az idő múltával sem javult a helyzet.

Diploma után rögtön megpályáztam ezt az állást. Amikor Celeste az interjúm alatt keresztbe font karral hátradőlt, és az arcán, bár még meg sem szólaltam, nem láttam mást, csak elégedetlenséget, nem lepődtem meg, sőt otthon éreztem magam. Mama! Arra a kísérletre emlékeztetett, amelyről a Bevezetés a pszichológiába című könyvben olvastam. Amikor a csimpánzbébiket születésük után elválasztják az anyuktól, és egy drótfogasra erősített cumisüveget adnak nekik a laboratóriumban, automatikusan az anyjuknak tekintik a fogast. Ez igazából nagyon aranyos – éjjel magukhoz szorítják, játszanak vele és így tovább. A legviccesebb azonban az, hogy hiába teszik át a tudósok puha anyaggal bevont fogasra az üveget, a csimpánzbébik továbbra is a drótfogashoz ragaszkodnak. Olyannyira, hogy inkább éhen halnak, de akkor sem kell nekik a másik.

Szóval ahelyett, hogy a képesítésemről beszéltem volna az interjún, ami feltételezésem szerint pontosan annyira hatott volna Celeste-re, mint a puha fogas a csimpánzokra, egy apró fogással érzelmi síkra tereltem a beszélgetést. Celeste bezárkózott, én pedig azt akartam, hogy kinyíljon. De hogyan? A cselgáncsban van olyan, hogy a saját energiáját használjuk fel az ellenféllel szemben. Ha Celeste kő volt, én nem lehettem más, csak a dinamit, amely egy ügyesen irányított robbantással darabjaira zúzza a követ.

Úgy döntöttem, valami meglepővel állok elő. Ahelyett, hogy sorolni kezdtem volna az egyéb erényeimet vagy az elkövetkező öt évre szóló céljaimat, a Survivor előző esti epizódjával hozakodtam elő. Ha szerepelnék benne, mondtam, akkor bikinifelsőként hordanám a törzsi fejkendőt, arra ösztönözve a többieket, hogy alábecsüljenek.

– Aztán – folytattam előrehajolva –, amikor látom, hogy kezdik biztonságban érezni magukat, és minden óvatosságról megfeledkeznek, mondván, minek az, hiszen úgyis engem fognak kiszavazni, mert ki mást, akkor jövök én! Az intenzív edzéseimnek köszönhetően az egyik fizikai megmérettetésben védettséget szerzek, és a többiek gyengeségeit kihasználva elkezdek szövetségeket kötni.

Amikor a diadalmenettel is felérő tudatfolyam végére értem, Celeste leeresztette a karját, és összeütögette az ujjait.

– Lenyűgöző – mondta olyan hangon, amelyen érezni lehetett, hogy pénzt szimatol. – Mondja csak, hogyan jellemezné önmagát?

– Igazi buldózerként! – feleltem.

Celeste abban a pillanatban felvett, azzal a megjegyzéssel, hogy finomítani fogjuk ezt a tulajdonságomat, és tőkét kovácsolunk belőle. És ez így is lett. Ennek köszönhetően lettem a PR-részleg legfiatalabb kreatív igazgatója. Az irodában gyorsan hívószóvá vált az eredetiség és az innováció, és a jelek szerint én jó helyen álltam, amikor ezeket osztották. Míg a kollégáim csendes helyekre vonultak vissza, és életmód-tanácsadókkal vették körül magukat, a szervezetükben felgyülemlett feszültség levezetésére pedig lelkes edzőterem-látogatókká váltak, én ugyanúgy nem tudtam visszafogni magam, ahogy Zeusz sem tudta megakadályozni, hogy Athéné kipattanjon a fejéből. Csak az én fejemből ötletek pattogtak. Jöttek kéretlenül, néha nem kis fejfájást okozva, és többnyire csak annyi időt hagytak, hogy felkapjak egy tollat meg egy darab papírt, és villámgyorsan lefirkantsam, nehogy egy ágyúgolyó sebességével érkező újabb gondolat kitörölje a fejemből.

Rövidesen ez a tulajdonságom mindenki előtt nyilvánvalóvá vált a PR-nál. Nem sokkal azután, hogy beléptem a céghez, megkeresett bennünket egy ügyfél, aki udvari eszközöket és trambulinokat adott el. A trambulinok az utóbbi években rossz visszhangot keltettek a szülőkben, és a cég szerette volna egy kampánnyal megcélozni a túl sokat aggodalmaskodó, a biztonságot minden más elé helyező anyukákat. Legyen pimasz, mondták, ugyanakkor stílusos is. A felmerülő ötletek fájdalmasan földhözragadtak voltak. Ugrásra fel! Repülj az égig! Csupa semmitmondó, szokványos blabla. Ekkor jöttem én.

– Mit szólnátok valami olyasmihez, hogy „Hölgyek, üdv a trambulin!” Minden szem felém fordult.

Hamarosan rám bízták a kampányt, majd egyik feladatot kaptam a másik után. Mindenki dicsérte a friss gondolkodásmódomat. Én pedig dicséretvadász rakétává váltam. Nem volt nehéz célba találnom, mert mint kiderült, a reklámipar tele volt olyan emberekkel, akiket, ha voltak is ötleteik, fogva tartott a félelem, hogy kimondják, és bár a többségük megpróbálta kibogozni magát ebből a csapdából, és mindent megtett azért, hogy képes legyen előállni a kikívánkozó gondolataival, mások tökéletesen elégedettek voltak a fura helyzetükkel, és arra játszottak, hogy végigseggeljék valahogy a munkaidőt. Bár itt meg kell említeni, hogy az emberek mindig bonyolultabbak annál, mint amilyennek látszanak.

Hallottam, hogy megáll a lift, és felpillantottam a számítógépemről. Különféle weblapokat nézegettem, a természetes étkezéstől kezdve a minimalista lakberendezésen át a tavaszi divat számomra égetően sürgős kérdéseit taglaló oldalakig, és közben elkalandoztam a közösségi oldalakra is. Feltettem az Instagramra egy fotót a cipőmről és Lindsey cipőjéről – ugyanazon márka más-más változatát viseltük aznap –, és hozzáadtam egy csomó hashtaget, de addig csak hárman lájkolták. Hárman! Durva. Ennél azért nagyobb figyelemhez szoktam. Ezeket a nyavalyás appokat direkt úgy tervezték, hogy az ember a rabjukká váljon. A többi függőhöz hasonlóan gyűlöltem a függőségemet, legalább annyira, mint amennyire odavoltam a lájkokért. Szinte percenként frissítettem, és közben mardosott a kétség, hogy senki sem kedveli, amit feltöltöttem, és persze reménykedtem is, hogy hamarosan megindulnak a lájkok, és akkor a posztom az agyonistenített hírfolyam élére kerül. És bár nagyon fárasztó volt ez a folyamatos érzelmi jojó, mi mással foglalkozhatott volna az ember kedd délután három harminckor?

Celeste és Ellen kilépett a liftből. Mindkettőjüknek barna haja volt, és mivel inkább alacsonyak voltak, égig érő sarkokon jártak. Volt azonban valami, amiben különböztek: Ellen le sem tagadhatta volna, hogy egy valóságshow szereplője. A haja rendesen fel volt turbózva – talán még toldás is volt benne –, és messziről is látszottak a szemén és az arcán az aprólékos gonddal felvitt sminkrétegek. Minden szűk volt rajta: a farmernadrág. A selyemblúz és a bőrdzseki. Az összes ruhadarabja úgy simult a testére, mint egy szorosan köré vont takaró. Olyan vicces érzést keltett az emberben, mint a rajzfilmekben a pisztolyok: bár fel vannak húzva, amikor elsülnek, virágcsokrok csapódnak ki a csövükön. Már-már kórosan sovány testéhez képest túl nagynak tűnt a feje. Akárcsak a bőrből készült táskája, ami sátornak is beillett volna.

Ezzel szemben Celeste sötétbarnára festette a haját, majdhogynem feketének látszott. Ráadásul mindig talpig feketét viselt: most épp hullámokat vető tunikát és méretre szabott nadrágot. Gondosan beszárított haját a füle mögé tűrte, és nem volt rajta smink. Azt hiszem, amikor valaki már elég sikeres, nem kell amiatt aggódnia, hogy néz ki – kivéve, ha a külseje miatt vált sikeressé, mint Ellen. Celeste-ről tudni kell, hogy nap mint nap ugyanazt a négyszögletes aranyfüggőt hordta ékszerként, ami igazából egy dupla élű penge volt. Szívbaj nélkül megvágott volna bárkit, ha az illető elég ostoba ahhoz, hogy kekeckedjen vele. Én aztán tudtam, hiszen, ha csak metaforikusan is, de naponta láttam, hogy ezt teszi.

Jack, Annie, Lindsey és én az asztalunknál ültünk, ami igazából egy hosszú márványpult volt, rajta a számítógépeink. A reklámipar nem hitt a hierarchiában, sem a magánszférában, így fel sem merült, hogy valakinek külön asztala legyen. Celeste volt az egyetlen, akinek saját irodája volt, de azt is üvegfalak vették körül. Tetszett nekem ez a nyitott elrendezés, olyan érzést keltett bennem, mintha a része lennék valaminek. A vágószobákban készülő filmekre emlékeztetett, ahol mindenki oda ült, ahol éppen helyet talált magának: fél fenékkel az asztalra, vasalt khaki nadrágban, felgyűrt ujjú ingben, azon elmélkedve, hogyan kellene elkapni a nagyágyút. A különbség csak annyi volt, hogy nekünk sokkal szebb bútoraink voltak, senkit sem értek volna tetten vasalt khaki nadrágban, és tálcán kínáltuk a legjobb részeinket a belépő nagyágyúnak.

Celeste, anélkül, hogy ránk pillantott volna, intett, így jelezve, hogy a felszerelésünkkel együtt menjünk át a tárgyalóterembe. Ami igazából nem terem volt, hanem egy kordonnal lezárt terület nyers fagerendákkal, így olyan benyomást keltett, mint egy készülőfélben lévő ház. Kanapék voltak benne, szögletes karosszékek, és egy újrahasznosított deszkákból készült dohányzóasztal. Amikor odaértem, olyan gyorsan szedve a lábamat, mint a kisdiák, miután a tanító néni rákiáltott, hogy ne rohanjon, Ellen úgy püfölte a telefonját, mintha az élete múlna rajta.

– Ellen! – mondtam. – Casey Pendergast vagyok. Kreatív igazgató, Luxusfeleségek- és Shape UP-rajongó. – Kicsit megemeltem a szoknyámat, mutatva, hogy alakformáló harisnya van rajtam. – Mindenért rajongok, ami veled kapcsolatos. És csak hogy tudd, ha Monica eljött volna hozzám, és azzal vádolt volna engem, hogy megpróbálok közé és Jacqueline közé állni, én is nekiestem volna.

Ellen felnézett.

– Jézusom! Végre valaki, aki az én szempontomból látja a történteket! – mondta azzal a jellegzetes jersey-i akcentusával.

Kiderült, hogy Ellen pont olyan, mint amilyen én vagyok: simán beszédbe tud elegyedni egy idegennel, mintha világéletében ismerte volna. Mire Jack, Lindsey és Annie csatlakozott hozzánk, és Celeste is visszatért egy Venti-valamivel az épület első emeletén lévő Starbucksból, Ellen és én mindennek elmondtuk Monicát, és megállapítottuk, mekkora igazságtalanság, hogy a szerkesztők azt vágnak ki a műsorból, amit csak akarnak, nem beszélve arról, hogy önkényesen változtatnak bármin, ami nem tetszik nekik.

– Esküszöm az anyám sírjára – mondta Ellen –, hogy Monica lökött meg engem először, és nem fordítva. Hiszel nekem? Nem az én hibám volt! Egyébként is mindenki tudja, hogy egy jersey-i csajt nem lökdösünk csak úgy. Mégis mire számított? Békejobbra?

Miközben Ellennel beszélgettem, magamon éreztem Celeste pillantását; elég nyilvánvalónak tűnt, hogy elégedett velem. Ha sikerül megnyernem Ellent, biztos lehettem abban, hogy a megbeszélés után nagy dicséretet kapok. Márpedig Celeste-től dicséretet kapni annyit ért, mintha a győzedelmes Dzsingisz kán azt mondta volna valamelyik kegyencének, hogy annak a mongol falunak a felgyújtása nem is volt akkora szörnyűség. Sokat jelentett, főleg azért, mert a kán ritkán dicsért, ugyanakkor hatalmában állt bárkit megölni.

– Rendben, akkor lássunk neki – mondta Celeste, miután Lindsey, aki az íróasztalához szaladt a kristályaiért, visszatért. Láttam, ahogy az ujjai eljátszadoztak a kövekkel a blézere zsebében, és azt is, hogy számomra érthetetlen módon vigaszt merített belőlük. Ki hiszi el, hogy egy kőből bármilyen érzelmet ki lehet préselni? Szívem szerint jól beolvastam volna neki. De Lindsey, mint már mondtam, érzékeny teremtés volt. Egyszer azzal viccelődtem, hogy a táskája a benne lévő kövek és egyéb kellékek miatt úgy csilingel a vállán, mint egy rumbatök, mire kirohant a mosdóba, és húsz percig vissza sem jött. Amikor végül megjelent, vörös volt a szeme a sírástól, és egész nap meg sem szólalt. Roppant kellemetlenül éreztem magam emiatt, ezért este bocsánatkérő SMS-t küldtem neki. Hülye voltam, írtam. Ingerlékennyé tett a sok koffein. Lindsey, mert ő már csak ilyen, nemcsak megbocsátott, hanem másnap reggel letett elém egy fiolát valamilyen gondűző löttyel, és csak annyit fűzött hozzá: – Hogy ne legyél ingerlékeny.

– Ellen, bemutatom a csapatot. Casey-vel, úgy tűnik, már megismerkedtél – mondta Celeste, majd körbejárva folytatta: – A többiek… Jack, Annie és Lindsey. – Senior művészeti vezető, szövegíró, művészeti vezető. És persze Simone.

Simone, Cesleste asszisztense, akit nagyon nem bírtam, megállt az Eames szék mögött, amelyet Celeste azért hozott be, hogy ne kelljen a kanapéra ülnie. Simone olyan magas volt, mint én, de két számmal kisebb, mert az ebédje mazsolából és diétás kólából állt.

– Örvendek – mondta olyan édes hangon, mint a rothadó őszibarack. Simone családja gazdag volt, s ettől hanyag volt, és nemtörődöm. Egyáltalán nem érdekelte a fizetése sem, ami a munkáján is meglátszott. Celeste ezzel együtt is kedvelte, én pedig emiatt még inkább meg akartam fojtani. Ráadásul Simone-nak megvolt az a rossz szokása, hogy mindig akkor jelent meg a konyhában, amikor én titokban gyorskaját ettem.

Celeste a füle mögé tűrt egy hajtincset.

– Szeretném rövidre fogni a remélhetőleg kellemes megbeszélésünket. Ellent is várják valahol, engem is, és egyébként is fél óra után minden találkozó értelmét veszti. Mondjátok el neki, mit gondoltok – intett felénk. – Tudom, csak pár napotok volt, de keményen dolgoztatok. – Ellenre pillantott. – Mindegyik lányom keményen dolgozik. Ha nem, akkor fel is út, le is út.

Jack már nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de elkaptam a pillantását. Ezt hagyd csak rám.

– Ellen – kezdtem. – Halálra dolgozzuk magunkat ezen a kampányon. HA-LÁL-RA. Mindannyian. Nem tudnám megmondani, hány órát tettünk bele eddig, de százat biztosan, és folyamatosan azon agyaltunk, hogy még mit tegyünk bele, és mondhatom, elkötelezettek vagyunk amellett… nem, szó szerint a megszállottjai vagyunk annak, hogy csak az arcodat használjuk, de azt mindenütt. A Times Squere-en, a Mullhollandon. Óriásplakáton. A US Weekly hátsó borítóján. Ellen Hanks, Ellen Hanks… Mindenhol téged látnak majd, kikerülhetetlenül. A legtöbben mégis úgy fogják érezni, hogy még ez sem elég.

– Huh… – mondta Ellen. – Figyelek. – Előrehajolt, és keresztbe tette a lábát.

– Egy arc lesz az, amire mindenki figyelni fog. A te arcod. Ott lesz minden háztartásban – névtelenül, mert az arcoknak nincs nevük, azt hiszem –, és még híresebb lesz, mint amilyen eddig volt. Minél ismerősebbé válik, annál jobban megkedvelik majd az emberek. Nem is megkedvelik… Odalesznek érte. Még azt is elfelejtik, hogy betörted Monica orrát…

– Majdnem betörtem – motyogta Ellen.

– …és hogy vádat emeltek ellened adócsalás miatt. És aztán – itt megálltam, hogy levegőt vegyek. Mindent akkor találtam ki, az ösztöneimet követve, ami az esetek többségében bejött. – Aztán következik a logóid megerősítése. Áramvonalasabbá tesszük őket. A vodkát, az étrend-kiegészítőt, az alakformáló cuccokat… mindegyiket.

– Helló, a bőrápolómat kifelejtetted!

– A bőrápolódat is, természetesen. Hangsúlyozva, hogy kiegészítik egymást. Jacknek itt – intettem a kollégám felé – jobb szeme van az ilyesmihez, mint bárkinek, akit ismerek, és elszánt, nagyon EL-SZÁNT, hogy sokkal, de sokkal jobbal rukkoljon elő azoknál a lányos sziluetteknél meg a kurzív betűtípusnál, amivel a többi luxusfeleség reklámozza magát. A márkajelzések majd a poszter, az óriásplakát sarkára kerülnek, míg az üzleteket, amelyekben a termékeid kaphatók, apró betűs írással tüntetjük fel, alul. Azt gondoljuk, annyira szép vagy – mondtam, miközben előrehajoltam, és mélyen a szemébe néztem –, és annyira népszerű, hogy az arcodon kívül minden más csak rontaná az összhatást.

Ellen akarata ellenére elmosolyodott, úgy, ahogy azok mosolyognak, akik olyasmit hallanak, amit már úgyis tudnak.

– De még elő kell állnunk egy szlogennel – mondtam. – Valamivel, ami a vásárló tudtára adja, hogy nemcsak a márkáidat akarjuk eladni, hanem téged is. Mert, helló, az emberek úgy akarnak kinézni, ahogy te kinézel, azt akarják, hogy a barátaid lehessenek, és a mi dolgunk elérni, hogy ezt lehetségesnek érezzék. Így bármivel állunk is elő, abban benne kell lennie annak, aki valójában vagy. Annak az egyedi tulajdonságodnak, amely arra ösztönzi az embereket, hogy ne csak megvegyék a termékeidet, hanem versengjenek érte. Annyit már tudunk – folytattam –, hogy csodálatos üzletasszony vagy, ezen felül forróvérű MILF, valóságshow-sztár, belevaló jersey-i csaj, és ez lehet, hogy elég is pár embernek. Na de a többiek? Ők mit akarnak? – Hátradőltem, és mintha mindenkit magamhoz akarnék ölelni, széttártam a karomat. – Téged. Az igazi énedet. Az Igazi Ellen Hankst. Akit a Feleségek luxuskivitelben nem enged megmutatni. Ha ezt meglátják a vásárlóink, meggyőződésem, hogy magától megteremtődik – a rajongói bázisodon túl – a saját márkád nem kevés hasznot hozó bázisa is.

Néha magam is meglepődöm azon, milyen megindítóan tudok beszélni. Még az is előfordul, hogy libabőrös leszek önmagamtól. Abban a pillanatban úgy éreztem, hogy nagyon fontos feladatot bíztak rám – nemcsak Ellen, hanem a társadalom szempontjából is. Azáltal, hogy segítünk Ellennek megmutatni az igazi értékeit a világ előtt, a többi nőnek is segítünk abban, hogy ugyanezt tegye. Mindenütt Ellen arcát fogják látni, és ez majd erőt ad nekik. Akkorát, hogy végül átveszik az uralmat a világ felett! Legalábbis ezt fogják hinni. Igen, értékes volt, amit csináltunk. A nők felemelése olyasmi volt számomra, amiért teljes szívvel tudtam küzdeni.

– Akkor hát… – szólalt meg Lindsey, aki közben felhagyott a kristályai morzsolgatásával, és az asztalon átnyúlva megragadta Ellen akrillakkos körmökben végződő kezét. – Mondd meg nekünk, ki is vagy valójában.

A kérdése pár pillanatig a levegőben lógott. Annie, ahogy láttam, a megbeszélésről készülő jegyzőkönyvet próbálta elég ügyetlenül bepötyögni az iPadjébe. Jack a csokornyakkendőjét babrálva hümmögött. Azon méltatlankodhatott magában, hogy még szóhoz sem jutott. Úgy vélte, az, hogy az iskolában mindig keresztülgyalogolt másokon, feljogosította arra, hogy rajtunk, lányokon is keresztülgyalogoljon, mint minden fickó, akit csak ismertem. Bár ezen a feltételezésen az utóbbi pár évben módosítottam egy kicsit.

Ekkor Ellen Celeste-hez fordult.

– A francba – mondta –, mindjárt elsírom magam. – Benyúlt a táskájába, előhúzott egy papírzsepit, és óvatosan törölgetni kezdte a szemét. – Sőt már sírok is, és rohadtul nem tudom, hogy miért. Odavagyok a javaslatokért. Imádom őket. Lenyűgözőek vagytok, srácok. Sőt. Zsenik. Csináljuk meg. – Celeste-re nézett. – Azt hittem, meg akarsz vezetni, amikor azt mondtad, hogy számotokra az ügyfél a legfontosabb, de most már látom, hogy szó sem volt erről. – Kifújta az orrát. – Tényleg így van.

Celeste rám nézett, és alig észrevehetően bólintott, ami azt akarta jelenteni, hogy jó voltál. Szárnyalt a lelkem. Mint a hasonló pillanatokban mindig, úgy éreztem magam, mintha valamilyen ritka ékszerrel ajándékoztak volna meg, ami tulajdonképpen igaz is volt, hiszen kevés dolog drágább egy olyan ember dicséreténél, aki egyébként szűkmarkúan bánik az ilyesmivel. Egyszer, még középiskolás koromban, odaálltam anyám elé, és elmondtam neki, hogy az egyik osztálytársam minden ötösért kap egy húszast a szüleitől. Ezen elgondolkoztam, mi több, fortyogni kezdtem magamban. – Én miért nem kapok jutalmat a jó jegyekért? – kérdeztem panaszosan. – Az utolsó negyedévben a rajz kivételével minden tárgyból kitűnő minősítést kaptam.

És Louise, miközben krémet dörzsölt a kezébe, fel sem nézett, úgy válaszolt: – Azért, mert ezt várjuk el tőled.

Még jobban belesüppedtem a kanapéba, és egy olyan jövőről kezdtem ábrándozni, amelyben Celeste a protezsáltjaként mutat majd be a klienseknek, és minden héten elhív egy munkaebédre. Csak te meg én, mondja majd. Annie közben tovább püfölte az iPadje billentyűzetét, hogy halálpontosan lejegyezze, amit Ellen az életéről mondott. Annie-nak szövegíróként pontosan ez volt a feladata: kihúzni a kliensből minden lehetséges információt, és úgy megformálni a leghomályosabbakat is, hogy azok koherens történetté álljanak össze. Olyan történetté, amelyből aztán lassú csepegtetéssel összeáll a legfrappánsabb szlogen. Fél füllel hallottam, amit a gyerekkoráról mondott. (A szüleim gyűlölték egymást. Persze együtt maradtak, nem volt pénzük, mit tehettek volna?) Aztán a fiatalsága következett. (Nem sok mindenre emlékszem belőle, hogy őszinte legyek. Csak a rengeteg cigire, meg arra, hogy örökké csirkefalatkákat ettünk). Majd a házassága. (A világ szarzsákja volt. Ha nincs az a távoltartási végzés, akkor biztos, hogy rágyújtom a házat).

Nem tudom, meddig beszélt, mert közben ábrándoztam, és csak félig figyeltem oda. Végül arra ocsúdtam fel, hogy Celeste megkocogtatja az óráját, és közli, hogy Ellennek hamarosan egy másik helyszínen kell lennie. Mindannyian felálltunk, és belekezdtünk abba a fura ceremóniába, amely során senki sem tudja, hogyan búcsúzzon: kézfogással, puszival vagy öleléssel. Én személy szerint a puszi-ölelés kombinációja mellett döntöttem, hiszen nem adatott meg naponta, hogy Ellen Hanksszel találkozzam. A teste olyan volt az enyém mellett, mint egy felfüggesztett csontváz, de az energia úgy buzgott benne, mint villanyvezetékben az áram.

– Te – mondta, miközben szorosan átölelt – magad vagy a reklámvilág két lábon járó csillaga. Hallod? Igazi sztár vagy! Hé, Celeste – szólt oda a főnökömnek, aki már kilépett a tárgyalóból, hogy ne kelljen részt vennie ebben a szerinte állatias rituáléban. – Ugye tudod, hogy ezzel a lánnyal megfogtad az isten lábát?

– Igen, tudom – felelte Celeste. – Ezért vettem fel.

Miután Ellen és Celeste elindult a lifthez, Jack, Lindsey, Annie és én gratuláltunk magunknak, majd egymásnak is. – Remekül jegyzeteltél, Annie – mondtam egy ölelés közepette, amitől anyáskodónak éreztem magam, mivel az apró termetű Annie feje búbja épphogy elérte az államat. Aztán megfogtam Lindsey kezét, és megszorítottam, jó erősen, de ügyelve rá, hogy ne kerüljek ironikus helyzetbe. – Annyira adakozó voltál, szinte éreztem, ahogy áradt belőle Ellen felé a pozitív energia.

– Mindent beleadtam! – vágta rá Lindsey őszinte lelkesedéssel.

– És Jack – folytattam, miközben békítőn végighúztam a tenyeremet kockás ingbe bújtatott hátán. – Tudom, hogy nem hagytalak szóhoz jutni, de érted, hogy ezt csak a cég érdekében tettem. Mert egyébként – mosolyodtam el mézédesen a nyomaték kedvéért – a rajongásig odavagyok érted. Ugye, tudod?

– Na ne mondd – felelte Jack a tréfálkozás és a sértettség közötti keskeny mezsgyén ingadozva. – Én is érted.

Ami igaz is volt, már amennyire szeretni lehet valakit, akit alig ismer az ember, vagy akivel mindig ugyanabban a közegben találkozik csak. Délután négy óra múlt, és bár hatkor volt találkozóm Susannel, arra gondoltam, hogy meglepem a munkahelyén, egy külvárosi fényképészstúdióban, ahol egy olyan fickó asszisztenseként dolgozott, aki időskori portrékat és nyálasan idilli családi képeket készített. Susan állította, hogy utálja, amit csinál, én azonban azt gondoltam, hogy tökéletes munkát talált magának, hiszen volt miből kifizetnie a számláit, miközben a regényén dolgozott. Emberekkel kommunikált, gyerekekkel játszott, ami eléggé anakronisztikusnak tűnt, mert ki gondolta volna, hogy a szelfik korában még van igény egy öregkori fotókra specializálódó szakmára.

– Holnap találkozunk, srácok – mondtam a munkaállomásomon felhalmozott cuccok között keresgélve a rúzst, aminek ott kellett lennie valahol. Amikor megtaláltam, a vállamra csaptam a táskámat, és mindenkinek küldtem egy puszit. – Ti vagytok a legjobbak.

– Nem. Te vagy a legjobb – mondta Lindsey ugyancsak egy levegőbe cuppantott puszi kíséretében. Már a helyén ült, valószínűleg készen arra, hogy megnyissa a Photoshop alkalmazást. Többnyire azt és az Illusztrátort használta, hogy junior művészeti igazgatóként formába öntse Jack úgynevezett vízióit, de sokszor azért maradt tovább benn, hogy saját kreatív projekteket valósítson meg az irodai szoftverekkel. Az utóbbi időben régi babaházak felújításával foglalkozott, és előtte-utána fotókat készített a szobákról. Azt hiszem, ha Lindsey úgy élné az életét, ahogy leginkább kedvére való, akkor egy pajtából átalakított lakásban lakna valahol vidéken kellemes dolgokkal töltve a napjait, de akkor nem lenne miből visszafizetnie a diákhitelt.

– Nem, nem, ti vagytok a legjobbak – erősködtem.

– Mindannyian jók vagyunk – mondta Annie a számítógépe mögül. Lehetett sejteni, hogy ő is sokáig marad, valószínűleg azért, hogy mielőbb előállhasson pár szlogenötlettel. Néha megsajnáltam Annie-t, mert keményen dolgozott, aminek csak nagyon kicsi látszata volt, de nem élhettem bele magam mások nyomorúságába. Az visszavetett volna. Ezért nem néztem meg soha a híradókat sem. Az a sok menekült meg háború, az örökös lövöldözés – el sem tudtam képzelni, hogy viselik el az emberek. Egyrészt azt, hogy megnézzék az ilyen híreket, másrészt, hogy megéljék a bemutatott eseményeket. Nem állítom, hogy ez a struccpolitika a legjobb megoldás, de hát mégiscsak fontos, hogy valaki a víz felett tudja tartani a fejét, ha másért nem, az egészséges kormányzás, a karcsúsító fehérnemű és a burjánzó kereskedelem érdekében.

– Ha engem kérdeztek, mi vagyunk a jók – mutatott Jack magára, Annie-re és Lindsey-re, majd hozzám fordult. – Te nem jó vagy, hanem röhejes.

– Milyen igaz – feleltem könnyedén, miközben elindultam a lift felé.