MESTER GYÖRGYI

SUGI

Ad Librum

Budapest, 2022

SUGI

Címoldal

Piros bicikli

A szökevény űrhajócska

Jó utat!

Szárnyas kicsi felhő

Csacsogó kispatak

A beteljesült álom

A kíváncsi cserebogár

Ki a legjobb kertész?

A százlábú harisnyája

Az erdő kincsei

Gomba mese

Napfényes tavasz

Ez a ház eladó

A pipacsok hercegnője

Árvácska

Fecske mese

Kelep Elek

Nyári kaland a parkban

Sugi

Lufi és az olló barátsága

A bánatos lakkcipőcske

Édes mostoha

Tejföl csavargónak áll

Csíkoska kalandja

Kutyálkodás

Az okos bárány és a buta farkas

Copyright

PIROS BICIKLI

A piros bicikli a falnak támasztva álldogált. Várta gazdáját, a kisiskolás Gergőt, hogy minél előbb útra kelhessenek, és a szokásos, délutáni kerékpáros túrájukat megkezdjék. A bicikli unatkozott. Június eleje volt, ugyan nem tudta, de érezte, nemsokára véget ér a tanítás, kezdődik a nyári iskolai szünet.

Ennek a gondolata örömmel töltötte el, hiszen akkor egyre több időt tölthet a gazdájával, és hosszabban lehetnek úton.

A nyáreleji, szokatlanul nagy hőség elbágyasztotta. Jobban neki kellett támaszkodnia a ház falának, nehogy eldőljön.

A biztos támaszték ellenére, egyszer csak megszédült. A nagy melegtől lehetett… Ekkor – kicsit már homályosan –, azt látta, nyílik a nagykapu, és betolat az udvarra egy autó. A társasházi szomszédjuk volt, Dezső bácsi. Az öregúr leállította az autót, kiszállt, majd sebes léptekkel eltűnt a lépcsőház irányában. Még nem volt olyan öreg, hogy feledékeny legyen, de ez esetben mégis valami hasonló történhetett, mivel – talán a nagy meleg hatására –, a kaput nem csukta be.

A nyitva álló bejárat a kis bicikliben a szabadság lehetőségének érzetét keltette. Egyelőre azonban csak vágyakozva bámészkodott kifelé az utcára.

Ekkor váratlanul, két–három kerékpárt látott elsuhanni a kapujuk előtt.

A bringák nagyon gyorsan mentek, szinte repültek. Látta őket egy pillanatra, majd a következő percben huss, már ott se voltak.

Csak meregette a szemét, amikor újabb kerékpárok tűntek fel, és tova is száguldottak az úttesten.

„Ennek a fele se tréfa – gondolta a kis bicikli. Ez olyan, mintha versenyeznének egymással, ki ér előbb célba. Ebbe a versengésbe akár én is beszállhatnék. Vagyok olyan gyors, mint akármelyik, másik kerékpár. Gergő mindig jól karban tart, ha bármi meghibásodás jelentkezik, azonnal kijavíttatja – általában apukával. A lényeg az, hogy én is nagy dolgokra vagyok képes” – erősítgette magában az elhatározást a kis kétkerekű.

Azután gondolt egy nagyot és merészet, s elszántan kigördült a kapun túlra.

Az úttesten csak gurult, gurult, egyre fokozódó gyorsasággal, mígnem utolérte a korábban látott kerékpárokat.

Hátranézve azonban észrevette, további kerékpárok tűntek fel mögötte. Mintha üldözték volna. Egyből nagyobb sebességre kapcsolt, nehogy utolérjék.

Ahogy távolodott az otthonától, fokról fokra bátrabb lett. Már egy hihetetlen cél lebegett a szeme előtt: meg kell nyernie ezt a gyorsasági versenyt. Meg kell mutatnia ország–világ előtt, hogy habár ő csak egy kicsi kerékpár, mégis, nagy dolgokra képes.

És láss csodát!

Váratlanul, egy meredek lejtő alján, emberek sokaságát pillantotta meg az út két oldalán. Tulajdonképpen nem ért rá nézelődni, mert közben belefutott egy piros szalagba, és kettészakította azt. Úgy tűnik, célba ért, ráadásul elsőként.

A tömeg megéljenezte, ami nem kis büszkeséggel töltötte el. „Ha ezt Gergő megtudja – gondolta –, biztosan megdicsér majd…”

Amikor feleszmélt, a fal mellett találta magát, a földön. Pedig nem szokott eldőlni, hiszen kis gazdája mindig biztonságosan állította le.

Ekkor megpillantotta Gergőt, aki sebes léptekkel közeledett a buszmegálló felől, majd egyenesen odament hozzá, talpra állította, és szeretettel megsimogatta. „Gyorsan megebédelek, azután indulhatunk – mondta a kisfiú. Biztosan átforrósodtak a kerekeid, talán le is eresztettek, azért dőltél el – tette hozzá. Olyan elaléltnak látszol. Valószínűleg el is szunyókáltál. Lehet, közben valami szépet is álmodtál?! Hamarosan visszatérek, addig is áttollak az árnyékba, a diófa alá. Indulás előtt majd ellenőrzöm a kerekeidet is, mert csak akkor biztonságos kimenni a forgalomba, ha a műszaki állapotod rendben van. Na, kicsit álmodozz még, amíg vissza nem jövök.”

A SZÖKEVÉNY ŰRHAJÓCSKA

Az űrállomáson rendezett sorokban, szépen, egymás mellett álldogáltak a kísérleti célra szánt űrhajók. Kisebbek–nagyobbak, aszerint, hogy milyen célra tervezték, szerelték össze őket.

A termetesebbeket, a lehető leghamarabb, a magas levegőégbe kívánták fellőni, azzal a szándékkal, hogy eddig még ismeretlen bolygókat fedezzenek fel velük. Mit lehet tudni, milyen csodákat tárhat fel a világűrben egy ilyen hatalmas, erős, nagy sebességgel száguldó űrhajó?!

Mindegyik rakéta, vagy nevezzük űrhajónak, abban reménykedett, nem kell sokáig várnia, hogy útra kelhessen. Egy kicsit szerelgetnek még rajtuk, de azután irány a Világmindenség!

A kíváncsiság ott élt mindannyiukban, hiszen ki ne vágyna arra, hogy első, úttörő legyen egy különleges bolygó felfedezésében, aminek a híre aztán örökre fennmarad, és még az űrkutatás nagy történelemkönyvében is megörökítik.

A sorban utolsó helyen álló, legkisebb űrhajó azonban folyton szomorkodott.

Már csak azért is, mert rajta szerelgettek a legkevesebbet, ezért úgy gondolta, nem lenne képes olyan komoly teljesítményre, mint a többi rakéta. Nem szállhatna annyira magasra, hogy a világűrben valami igazán különleges helyre eljusson, és ott felfedezzen egy eleddig még nem ismert, csodás dolgot.

Azt nem tudta, hogy bár keveset dolgoztak rajta a szerelők, a legfrissebb kutatási eredményeket mind beleépítették. Úgy gondolták, nem a súly, nem a szerkezet hossza adja meg a teljesítményre a lehetőséget, hanem épp ellenkezőleg: a filigrán termet, a könnyű burkolat, belül okos találmányokkal felszerelve, többre lesz majd képes, mint a régi típusú, otromba szerkezetek.

A kis űrhajónak ezekről a dolgokról nem volt tudomása, de bízott önmagában. Kísérletező szellemű, fiatal és bátor volt. Folyton azon járt az esze, hogy próbálhatná ki magát egy igazi légi kalandban, hogyan juthatna ki a világűrbe. „Ha az emberek nem használnak fel engem, majd használom én a magam eszét és erejét” – gondolta fiatalos hevülettel.

Vasárnap volt, amikor az űrállomás minden alkalmazottja otthon pihente ki a munkával töltött hét fáradalmait. Nem volt a közelben egyetlen kutatómérnök, egyetlen gyakorló űrhajós, de még szerelőmunkás sem. Csak az épület őre, de ő benn ült a kuckójában, mivel igencsak hűvös volt még a reggel azon a kora tavaszi napon.

A rakoncátlan űrhajócska addig izgett–mozgott a helyén, mígnem sikerült kimozdítania magát az alaphelyzetből. Erősen arra gondolt, repülni szeretne, ebből pedig annyi energiát gyűjtött össze, hogy beindultak kis rakétái, működött minden berendezése, és egyszer csak kirepült a harsánykék levegőégbe.

Szállt, repült, egyre gyorsabban, egyre magasabbra.

Hamarosan elhagyta a Föld légterét, a lendület kiröpítette a Föld körüli pályáról. Boldognak és szabadnak érezte magát.

Váratlanul egy hatalmas, vöröses színben pompázó kerek labda, egy nagy bolygó került a látóterébe. „Ezt nem szabad kihagynom – gondolta. Muszáj elérnem, és leszállnom a felszínére. Ki tudja, milyen csodák várnak ott rám?!”

Csak percekbe telt, és már „landolt” is, leszállt a Mars bolygón. Leállította a motorként működő „hajtóművét”, és beindította a videokamerát. Azzal fürkészte, figyelmesen nézegette a környezetét.

A közelében valami megcsillant, mintha vízfelület lett volna. Egy „kráterben”, kis mélyedésben látta a fényeket. A kamerával rögzítette, megörökítette a távolban feltűnő, hegyekhez hasonló felszíni formákat is.

Mivel mozgást sehol nem tapasztalt, nagy akarattal összegyűjtötte az energiáit, mire a hajtómű újra beindult, és ő felröppent a sötétlilán pompázó levegőégbe.

Az ég persze sűrűn tele volt pettyezve, meg volt szórva tündöklő kis égitestekkel, amelyek apró lámpásként sziporkáztak, és szinte vezették őt, mutatták neki az utat, hogy csak tovább, bátran, haladjon előre, hiszen még annyi különleges dolog vár rá a világűrben.

Most egy nagyon fényes, csillogó bolygó került az útjába. „Ezt sem szabad kihagyni – gondolta –, muszáj körülnéznem rajta, hátha ott is találok valami rendkívülit.”

Ahogy gondolta, úgy is tett. Leszállt a fényes Vénusz bolygóra. Mihelyt szilárdan állt a bolygó felszínén, ismét elővette a kameráját, azzal szemlélte a közelebbi és távolabbi környezetét.

Váratlanul furcsa képződményeket pillantott meg. Először olyannak tűntek, mintha különleges alakú fák lettek volna, de mihelyt megmozdultak, rögtön tudta, növények nem lehetnek, mivel egyre közeledtek hozzá.

Olyan emberszerűek voltak – hasonlóak az űrállomás kutatóihoz, na meg a kezeslábasba bújt szerelőkhöz –, de valahogy mégis mások. Kézszerű nyúlványokból több is volt rajtuk, és a fejük is lapos volt. Egy nyílás tátogott ezeken a „fejeken”, és mintha beszéltek volna hozzá.

A kis űrhajón volt olyan berendezés, amellyel értelmezni lehetett az idegen nyelveket, és ez a gép még a hangtalan „űrnyelvet” is megértette.

A fordításból kiderült, az idegen lények üdvözölték őt, és azt kérdezték, honnan került oda hozzájuk?

Az ő válaszát is lefordította a szuper tolmácsgép. Elmondta, hogy a nagy kék bolygóról jött, amit Földnek hívnak, és amelyet különböző élőlények, emberek, állatok, növények népesítenek be. Az ő szerkezetét szerelők rakták össze, építették fel, és a tudása a földi tudománynak, a kutatóknak köszönhető.

Mivel több mondanivalója nem volt, úgy gondolta, elbúcsúzik. Még készített néhány felvételt a kamerával, majd erőt gyűjtött, és újból felröppent a levegőbe.

Ekkor eszébe jutott, hogy időközben bizonyára felfedezték a „szökését”, és keresni fogják. Legalábbis, remélte, hogy keresik, mert hiányolják.

Amikor földet érve ügyesen landolt, meglepődve észlelte: semmi nem változott, és csupán egy napot volt távol.

Az űrállomás őre épp nyitotta a kapukat, sorban érkeztek a dolgozók.

Mivel sikerült beállnia korábbi helyére, a szerelők, a szokásos reggeli terepszemlén, őt is ellenőrizték. Ekkor az egyik szerelő mosolyogva megjegyezte a társának: „ez az űrhajócska mintha át lenne melegedve egy kicsit. Pedig hűvös volt a hétvégén az időjárás. Talán álmában utazott egy nagyot, hiszen örökké a magasba vágyik.”

Most a kis űrhajó „mosolyodott el” – persze, ha képes lett volna rá –, s közben ezt gondolta: „el sem hinnétek, merre jártam! Majd egyszer, valamikor, előkerülnek a felvételek, amelyeket a vörös bolygón, meg azon a nagyon fényesen készítettem, és az lesz a legnagyobb megfejtésre váró rejtély a számotokra. A lényeg az, hogy boldog vagyok, mert »elszökhettem«, kalandoztam egy kicsit a világűrben. Az én hétvégém tökéletes volt…”

JÓ UTAT!

A közlekedési eszközöket gyártó üzem hatalmas, kupolás csarnokában egyidejűleg két jármű összeszerelésén dolgoztak a munkások.

Szinte versengtek egymással, melyik villamos készül el előbb. Persze, a sietség ellenére, nagy odafigyeléssel és precizitással végezték a munkájukat.

Amikor már „lábon”, illetve „kerekeiken” álltak a járművek, jöhetett a festés. Ragyogó sárga színt kapott mindkét villamos. De hogy mégis megkülönböztethessék őket, mármint, hogy melyik csapat, melyiket készítette, egy leleményes munkás kitalálta: fessenek az egyik jármű elejére egy piros, mosolygó szájat, a másik orra alá pedig egy fekete színű, kacskaringós bajuszt.

Mikor mindezzel elkészültek, öröm volt ránézni a két műalkotásra. Ráadásul még mosolygásra is késztette a szemlélőket a kiegészítés, a száj és a bajusz, amitől olyanná vált a két jármű, mintha párjai lennének egymásnak: egy csinos hölgy és egy jóvágású fiatalember.

A munka határidő előtti, eredményes befejezését követően, a munkások hazaindultak. Persze, útközben azért betértek egy sörözőbe, hogy megünnepeljék, emlékezetessé tegyék a jól sikerült munkát.

A két, vadonatúj villamos a csarnokban várakozott, s hogy kellemesebben teljen a várakozás ideje, beszédbe elegyedtek egymással.

– Te hová szeretnél kerülni? – kérdezte kíváncsian a páros lány tagja. – Nagyvárosba, esetleg egy vidéki kisebbe, ahol nincs nagy tömeg, és kevésbé koszolódnak el a most még gyönyörű, tiszta üléshuzataink?