Lévai Katalin

Krúdy Rózsája
Egy kurtizán írónő története

Kocsis Kiadó

Tartalom

Csak éjszaka ne volna!

Szerelemgyerek

Bizarr vallomás

Undorral gondolok rá, a hiénára

Az első tél Pesten

Fogadók és szeretők

Szervita tér

Krúdy Kálmán öröksége

Lehetetlen szerelem

Satanella

Királyok járnak látogatóba

Madame noch nicht

Kakasos évek

Róza szerelme

Rezsán

Váratlan fordulat

Zsuzsa

Egy különleges év

A vacsora

A honleány

Róza levele

Színtiszta hazugságok

Impresszum

Csak éjszaka ne volna!

Az utcában teremtett lélek sincs, az ablakok sötétek, az óbudai házak lakói az igazak álmát alusszák ezen a júliusi éjszakán. Egyetlen földszintes ház alacsony ablakából szűrődik ki némi világosság. A karosszékben ülő férfi tekintete a fali polcra téved, szórakozottan levesz egy doboz gyufát és cigarettát. Már majdnem rágyújt, de aztán meggondolja magát, nagyot sóhajt. Ma szokatlanul korán, éjfél körül ért haza, és ennek jó oka van, amit azonban senkinek nem kell megtudnia a házban. Éppen elég bajt hozott a felesége és a lánya fejére már eddig is, nem kell ezt tetézni. Feláll, és halk léptekkel elindul a hálószoba felé. Amikor óvatosan kinyitja az ajtót, a nő egy pillanatra felébred, álmosan pislog, majd becsukja a szemét, és újra elalszik, vagy csak tetteti az alvást. A férfi az ágyhoz lép, lehajol, mélyen beszívja a haja illatát, megsimogatja a kócos fejét, de nem akarja felébreszteni, csak nézni kicsit, mielőtt kimegy a szobából.

Egy órával ezelőtt az ötödik vagy a hatodik pohár sert kortyolgatta a Kéhliben, soha nem mondta volna sörnek a kedves italát, amikor váratlanul nyilallást érzett a mellében, s mintha hirtelen összeroppant volna a mellkasa. A fájdalom minden porcikáját átjárta, elsötétedett előtte a világ, és a sötétség hosszú ideig fogva tartotta az egész testét. Jéghideg verejték öntötte el, előbb káprázni kezdett a szeme, majd elhomályosodott a látása, és csak ült dermedten az asztalánál. Meghaltam, gondolta. Lévy doktornak mégiscsak igaza lett, hogy a fene enné meg. Világosan megmondta, hogy aki ebben a korban még mindig úgy habzsolja az életet, mintha három is lenne belőle, annak annyi. Most aztán tényleg vége a mámoros napoknak. Meglepetésére azonban az erős fájdalom alábbhagyott, és előbb csak halvány derengést látott maga körül, majd a sötétség egészen eloszlott, és lassan visszanyerte az uralmát a teste felett. Már meg tudta mozdítani a lábát, a karját és a kezét is. Reszkető ujjakkal kitapogatta mellényzsebében a gyógyszeres dobozát, és nagy nehezen kihalászott belőle egy pirulát, amit óvatosan a nyelve alá helyezett. Mosoly suhant át az arcán: ez majd megszabadítja a szenvedéstől, és életben marad. Nem ez volt az első ilyen rohama, de ez más volt, mint a többi, mert a fájdalomnak ezúttal szaga volt, ráadásul a fura, kesernyés szag még sokáig az orrában maradt, mintha örökre beleivódott volna.

Egy pezsgősüveg durranása térítette végképp magához. Körbenézett. Remélte, hogy a vendégek semmit nem vettek észre, mert attól csak még rosszabbul érezte volna magát. Hangosan nevetgélő asztaltársaságot, kipirult arcokat, bortól csillogó szemeket látott, és egy férfinek még a füle is kivörösödött, akkorát nevetett valami viccen, a másikból pedig úgy ömlött a szó, mint a vásári kikiáltóból. Nagyszerű! Mennyi csodás bizonyíték az életre. Lehajtotta a fejét. Ne bámulja senki szorongástól és fájdalomtól megviselt arcát. Ideje fizetni és hazamenni.

Az udvari szobában, amit ebédlőnek használtak, már le volt szedve az asztal. Legritkább esetben fordult csak elő, hogy együtt vacsorázott a család, Zsuzsa, a felesége régebben mégis mindig három főre terített, és elöl hagyta az ételt. Jólesett egy kis harapnivaló, amikor hajnalban hazaért. De mostanában nem várta vacsora, és sokszor Zsuzsa sem. Pár napja, július 12-én volt a tizenkettedik házassági évfordulójuk, amit nem ünnepeltek meg, mert akkor is csak hajnalban vetődött haza, és a két Zsuzsa, a felesége és a kislánya rég aludtak. Bűntudatos arccal nézte az üres asztalt, és arra gondolt, hogy Zsuzsának igaza volt, amikor sokadszor is figyelmeztette, hogy a bűntudattal semmit nem ér el. Tavaly azért volt egy jó évük… azután minden visszatért a régi kerékvágásba. A kancsóból teletöltött magának egy poharat citromos vízzel és egy slukkra megitta. Nincs lazsálás, munkára fel. Kedvetlenül ballagott át a dolgozószobájába, ahol az íróasztalán levél várta.

Édes jó Gyulám,

Pilisy Rózánkról gondolok egy inkább riportszerű cikket, alcímekkel, ki volt, honnan jött, hogy élt, mit csinált stb. Portré is, költészet is, riport is. Soroy mester firkált valamit az Újságban, de az semmi. Nincs meg benne a pesti miliő, a Magyar utcai levegő, neve se, szóval ez ne feszélyezzen bennünket. Nagyon fontos volna egy arckép, ha neked nincs, telefonáld meg rögtön, hogy intézkedhessünk.

Ez a cikk persze hosszabb is lehet.

1931. július 18.

Ölel,

Miklós (Lázár)

Krúdy tudta már a hírt, nem lepte meg a barátja felkérése, egyszerre mégis kusza gondolatok támadtak a fejében. Harminckét évvel ezelőtt ismerte meg Pest Rózsáját egy estélyen, ahová az egyik barátja meghívójával vetődött el egészen véletlenül. Krúdy húsz-, Róza negyvenéves volt akkor, mégis azon nyomban szeretők lettek. Nem afféle egyéjszakás kaland volt ez, egy életre megmaradtak egymásnak – barátnak. Krúdy még az anyját és az idősebb lányát is elvitte Róza gyönyörű otthonába később, valamikor a tízes években, ismerjék csak meg a különös asszonyt, aki kurtizán, irodalmi szalon tulajdonosa és írónő egy személyben. Ismerjék meg előítéletek nélkül. Annyi mindent beszéltek akkoriban Pesten a belvárosi luxusbordélyról, amelyet Madame Rose vezetett, és akadt néhány különösen rosszindulatú pletyka is. Krúdy mindig is utálta az erkölcs nevében ítélkezőket, és igyekezett messze elkerülni a társaságukat. Nyílt lapokkal játszott, és soha nem titkolta, hogy kedveli ezt a nagylelkű, gyönyörű és romantikus madame-ot a hozzá hasonló szépasszonyokkal együtt, akiket sokan lenéztek és elítéltek a foglalkozásuk miatt. Hány regényében és novellájában írta meg Róza nagyon is szerethető alakját! Nem sok nő volt az életében, akiről ennyit mesélt volna, mint őróla. A vörös postakocsi volt a legsikeresebb, abban írt róla a legérdekesebben:

Özvegy akart lenni, az egész férfinem özvegye, pedig még nem érte el azt az időpontot, amikor a kaméliás nők nyugalomba vonulnak. A haja fekete volt, a szeme ragyogó és bánatos volt, amolyan félig bánatos, amely körülmény mindig nagyon szokott hatni a férfiakra.

Hoppá! Lehet, hogy ez nem is A vörös postakocsiban szerepel? Mindegy. Így volt, igaz volt, legalábbis akkor annak hitte, s végül is csak ez számít. Egész életében színhazugságokat írt, miért éppen Madame Rose esetében tett volna kivételt? Pont ilyen színhazugságok kellenek ahhoz, hogy a valóságnál teljesebb és gazdagabb képet mutathasson az olvasóinak, mert a színes és ragyogó nyelvvel nemcsak gyönyörködteti, hanem csaknem hipnotizálja is őket. Először úgy érzik, mintha összevissza ugrálnának egy építőjáték egyik darabjáról a másikra, ám ha íróként jól teszi a dolgát, addig kóborolnak az érzelmek és az emlékezet titokzatos és ismeretlen ösvényein, amíg a kuszaságból kitisztul a kép. Nevezték őt arcátlanul legendagyárosnak, regénylimonádék szerzőjének, kit érdekel? Ezeket a sértéseket fel sem vette, tudta, hogy a sárga irigység beszél abból, aki ilyeneket ír róla, de irigy és tehetségtelen emberekkel nem szabad vitatkozni, csakis barátokkal. Krúdy elnevette magát. Az utolsó találkozásukra gondolt, amikor az öreg Róza asszony ugyanazt kérte tőle, amit most Lázár Miklós, csak nem éppen ilyen finom szavakkal:

Pedig nagyon szeretnék meghalni, hogy ön írja meg a róllami nekrológot, noha tudom kutya mód le fog kutya (pisál)ni, de ha a nagy Krúdy írja mindenképpen szép lesz, mert ma senki sem tud úgy írni, mint ő, aki czirógatva vágja pofon szegény Madame Louszet, a hervadhatatlan Dame du Kameliát. Gyere el öreg, 4 hete behozattam a karczost s folyton várlak.

A nagy Krúdy kis híján feldobta a talpát, és majdhogynem róla is nekrológot kell most írni, drága Róza, de azért semmi pánik. Elmúlik ez az éjszaka is, mint a többi, meglesz a kért nekrológ, mert el sem hinné, mi mindent túl tud élni az ember. Tán még egy sokadik szívrohamot is. Mert kétsége nem volt afelől, hogy az este szívrohama volt. Csak tudná, hogy ezek az ijesztő rohamok miért mindig éjjel törnek rá? Erre Lévy Herkules sem mond semmit, hiába nagyhírű orvos, ő is csak a sötétben tapogatózik, szervi szívbajt emleget évek óta. Abba pedig bele sem mert gondolni, amit a doktor éppen a napokban állapított meg: nemcsak a szíve beteg, hanem a gyomra, a mája és a tüdeje is. Van egyáltalán ép szerve, vagy ötvenkét éves korára elaggott vénember lett belőle, és mehet vissza a Liget Szanatóriumba, ahol már annyiszor kezelték? Az igazat megvallva, jobb időpontot is választhatott volna Madame Rose a halálra. Okos nőtől igazán elvárható lett volna, hogy akkor irat magáról nekrológot a barátjával, amikor az jó egészségnek örvend, nem pedig akkor, amikor fájdalmak, szorongások és megaláztatások gyötrik. Krúdyt mostanában nemcsak a betegségei és a magánéleti válsága nyomasztották, hanem a kiadók is. Pár napja kapott levelet a Pantheontól, amelyben közölték, hogy anyagi természetű okokból nem adják ki az új könyvét, A tiszaeszlári Solymosi Esztert, amit eddig folytatásokban közölt a Magyarország. De elutasította a Dante Kiadó és Kner Imre is. Három visszautasítás két hét alatt! Krúdy tekintete megakadt néhány művén a könyvespolcon. Hiába, öreg író lett, kiment a divatból, miként divatjamúltak lettek a zártkörű estélyek a lefüggönyözött ablakok mögött a sok ivászattal és malackodással, az irodalmi szalonok a véget nem érő felolvasásokkal és színjátékokkal, meg az álarcosbálok a múzeumi eleganciával berendezett lakásban. Nem gyulladtak ki többé a Magyar utca kis palotájának vert ezüst csillárjai, a kaput végleg bezárták. Csöndes volt az a ház az utóbbi években amúgy is, nyoma sem maradt benne a korábbi nyüzsgő életnek. Az egykori arisztokraták, grófok, hercegek, királyok és persze az írók, szerkesztők, hírlaptulajdonosok, vagyis az egész régi Pest, mind, akik odajártak délután kávézni, este kártyázni, éjszaka pedig pezsgőzni, és egyéb örömöket élvezni – eltűntek. Annak a világnak egyszer s mindenkorra vége lett. A hosszan elhúzódó gazdasági válság alatt az embereket egészen más hírek foglalkoztatták, pénzügyi, politikai, bűnügyi természetűek. Aki megismerte a háborút, az megtanult félni tőle, és fel akarta vértezni magát ellene, mert azt hitte, ha pontosan követi a liszt, a cukor meg a krumpli árát a piacon, érti a tőzsdét és a részvényárfolyamok mozgását, akkor ez sikerülhet. Az írás sosem volt valami hálás foglalkozás, most aztán végképp nem lett az. A kiadók súlyos anyagi terhek alatt nyögtek, kevesebb könyvet adtak ki, és amit mégis megjelentettek, az középszerű volt, közönséges, és hajhászta a népszerűséget. Arra hivatkoztak, hogy az olvasók nem kérik azokat a történeteket, amelyekben szenvedés, emlékezés, vágyakozás van. Így lett Rózából is száraz napi hír. Krúdy azonban méltóképpen akart búcsút venni tőle, csak még nem tudta, hogy ebben a gyalázatos, tépett állapotában hogyan lesz képes erre. Magában egyszer már kimondta, most még inkább úgy gondolta, hogy ha újrakezdhetné, másként írná meg a műveit: élesebb, tisztább vonásokkal, kevesebb varázslattal, keményebben.

Zsongott a feje, nehéz volt eldöntenie, mit írjon meg, és mit hagyjon ki Róza páratlan életéből. Márpedig a művészet elsősorban a különféle igazságok ki- és elhagyásának a művészetét jelenti. Beszélgettek erről legutóbb Rózával, amikor karcos pilisi bor mellett az idős asszony végre mesélni kezdett, ő pedig tisztelettudóan hallgatta a történeteit. Közben még tisztábban látta, hogy ők ketten ugyanazon a világon osztoznak, bármilyen meglepő is ez. Ebben a mai világban nincs már semmi keresnivalójuk, a régiben viszont mindent láttak, annak minden rezdülését, hangját, szagát, neszét, hívságát és büszkeségét, minden titkát és sorscsapását ismerik. A régi Pest az ő kettőjük közös valósága. De akkor minek annyit okoskodni?

Negyed kettő volt. Legkésőbb hajnali négyre készen kell lenni a cikknek, hogy végre ágyba bújhasson és kipihenje magát. Hosszú és keserves volt ez a mai nap. Fejét félrebillentve, mint mindig, amikor íráshoz készült, tollat fogott, és lila tintás betűivel írni kezdett:

A falusi naptárak a múlt század középső éveit írták, Pilisen (Pest megyében) egy apátlan leányka jött a világra, akit az ottani katolikus egyház anyakönyvébe Schumayer Rozália néven jegyeztek be.

Szerelemgyerek volt.

Szerelemgyerek

Dermesztő hidegben, csontig hatoló szélfúvásban lépdelt egy asszony a hófödte falusi utcán egy szalmatetős kőház felé, amely a falu végén állt. Egyik kezével az álla alatt megkötött vastag gyapjúkendőjét tartotta, másik kezének elgémberedett ujjaival a táskáját szorította, amelyben a bábafelszerelése volt. Nem egyszerű parasztbába volt, több annál, felesketett bába, aki oktatást kapott a keresztelés módjára a helyi plébánostól, és esküt tett, hogy a bábákra vonatkozó írott és íratlan szabályokat betartja. Bábaengedély is lapult a táskájában a szerény felszerelés mellett, ami a következőkből állt: szalmiákspiritusz, fecskendő, aminek segítségével szükségkeresztelés esetén a szülőcsatornában, vagy akár a méhben is megkeresztelhette a gyermeket, flaska szenteltvíz, köldökmetsző olló és fonál a köldökzsinór elkötéséhez, kis üveg erős levendulaecet újraélesztéshez, katéter és irrigátor.

Az asszony hirtelen megállt és felkiáltott, mert tőle alig méternyi távolságban egy fa vastag ága tompa reccsenéssel kettétört, és súlyos puffanással a földre zuhant. Üggyel-bajjal tudott csak átvergődni az útjába került akadályon, és egy pillanatra erős kísértést érzett, hogy visszaforduljon. Veszélyes vállalkozás kihalt utcán sötétben, fülsiketítő szélzúgásban hóviharral birkózni, amikor a hideg a vastag kendő alá is behatol, csizmába szorított lába elgémberedik, ujjai, mint a jég, és a szúrósan hideg levegőt csak nyitott szájjal kapkodja. De nem volt választása. Harminc éve gyakorolta a mesterségét, tisztelte az életet, amely a faluvégi majorban védőburokban várt rá, hogy napvilágra segítse, és széles tenyerére vegye. Tudta, mekkora szükség van a biztos kezére, a bátorító hangjára, a szakértő érintésére, a szenvedést enyhítő gyógyfüveire abban az órában, amikor minden nő egyedül van, és úgy érzi, senki nem jön, aki megszabadítaná a fájdalomtól és a halálfélelmétől. Mert élet és halál kéz a kézben jár, s nem lehet fájdalmasabb a végső összeomlás, mint a szülés kínja. Ezt a bölcsességet a nőktől tanulta, akik adtak már életet gyermeknek, temettek el rokont, barátot, és tudtak egyet s mást a két nagyhatalomról, a létről és az elmúlásról.

Metsző szél csapott az arcába. Fura grimaszt vágott, amint a jégkristályok összekarcolták az orrát és a száját, dermedt ajkával mégis azt mormogta maga elé: megvéd engem az én Istenem. A sötét égre nézett, azután tovább-botorkált a hólepte úton a magányos ház felé.

1857. december 1-je volt. A pilisi majorban akkor este megszületett Schumayer Róza a bábaasszony segítségével, aki elcsigázottan és összefagyva ugyan, de még éppen idejében érkezett, hogy a petróleumlámpa bizonytalan fényében a süppeteg ágyon világra segítse Láng Borbála gyermekét.

Ki volt anyám? Nem tudom, nem emlékszem egyébre, mint egy pirospozsgás menyecskére, ez bíbelődött velem éjjel-nappal, s ha nyöszörögni kezdtem a bölcsőben, rögtön betömte szájacskámat nagy emlőjével.

Ezzel a mondattal kezdte Csillagok – Regény az életből emlékiratát Pilisi (Schumayer) Róza 1893-ban, amikor Madame Rose-ként már egy éve a Magyar utca 20. alatti kis palota tulajdonosa volt. Tizenhétezer forintért vette meg a házat a Bendik családtól, pontosabban vetette meg az udvarlóival részvénytársasági alapon. Harminchat éves korában egész Pest neki udvarolt, és bőven akadt az urak között bőkezű támogató, aki elegánsan beszállt az erkélyes, emeletes ház megvásárlásába. A sejtelmes múltból felbukkanó vidéki lány ekkor elérkezettnek látta az időt arra is, hogy megköltse a saját legendáját, megírja élete történetét, amely valóban különleges volt. Készülő regénye egyes fejezeteit esténként felolvasta íróbarátainak, leggyakrabban egy fiatal költőnek, akinek tizennégy éves kora óta jelentek meg versei a Borsszem Jankóban, a Pesti Naplóban, a Magyar Szalonban és egyéb pesti lapokban. Heltai Jenő figyelmes hallgatóság és szellemes kritikus volt, Róza meg is fontolta a tanácsait, amelyek főként arra vonatkoztak, hogy az írónak óvatosan kell bánnia a romantikus képzeletével, amely megszépíti a sivár valóságot. Heltai észrevételei alapján javítgatta, csiszolgatta a szövegeit, de néha azért ellentmondott a költőnek.

– Orvos lánya volt a kegyed édesanyja, ezt azért ne felejtse el megemlíteni a könyvében – javasolta Heltai, aki hallotta már Rózától az anyja történetét.

– Jenő, majd mindjárt megmondom én, hogy mi volt az anyám! Nekem ő senkim se volt! Nem volt az anyám – pattogott Róza, és nem változtatott a mondaton.

Igazat mondott, mert anyja helyett a nagyanyja nevelte, aki cukros lisztpépes süteménnyel kényeztette, énekelt neki, fehér csipke fejkötőt hordott, és csak vasárnap vett fel feketét. Nagyszülei örökbe fogadták Rózát, és békés falusi életet, családias légkört biztosítottak a gyereknek a pilisi majorságban, ahol nyulak, csirkék, malacok, kakasok közt játszhatott. A legtöbb időt a sánta Náni cseléddel töltötte. Elvarázsolva hallgatta a lány színes történeteit kis medvebocsokról, Árgyilus királyfiról, Tündér Ilonáról, az ő megszületéséről a rettenetes hóviharban, amikor megroppantak a fák, és bedöntötték a házak tetejét, de főként a háborúról. Róza unszolására az élénk fantáziájú parasztlány gyakran mesélt csatákról és harcokról, mert a kislányt azok érdekelték a legjobban.

– Mi az a háború? – kérdezte Nánit.

– Hát biz a háború – mondta tudálékos arccal Náni –, a háború az, hogy összejön sok-sok katona, magyar is meg német is, és megverekszenek. Aztán amelyikből kevesebb hal meg, az lesz a nyertes. Aztán odajön a király, arra a bizonyos helyre, ahol a katonák összevissza meg agyonverik egymást, megolvassa a német katonákat meg a magyarokat. És odajön a másik király is, a német, aztán kezet fognak, és hazamennek. Ez a háború!

– Jaj, Nánikám, szépek azok a királyok?

– Szépek bizony. Aranylovuk van, meg ezüst. Szóval szépek, beléjük szeretne. Hát még a tisztekbe! Jaj de szép is egy olyan katonatiszt! Ha sánta nem lennék, utána futnék.

– A tisztek vezetik győzelemre a csatákat, ugye?

– De még mennyire! Úgy rávezetik a csapatot az ellenségre, hogy azok csak futnak szerteszéjjel, mint a bolondok. S miután nyertek, minden tiszt kap egy óriási nagy kitüntetést a mellére.

Ezt a részt Rózának kétszer is fel kellett olvasnia, mert a harsogó nevetéstől alig lehetett hallani a hangját a szalonban.

– Ez óriási! Igazán remek – kiáltott fel Heltai. A nagyképű firkászok meg azt hiszik, hogy konyítanak a háborúhoz. Hát egy fenét!

Róza mély tiszteletet érzett az íróbarátai iránt, csodálta a tehetségüket, és igaz élvezetet talált olvasásban, írásban egyaránt. Szeretett szavakkal játszani, tetszett neki, hogy mindebben van valami titok, hogy a könyv nem ugrik ki készen a fejéből, hanem formálni, gyúrni kell a szöveget, mint a tésztát, amíg olyan lesz, amilyennek akarja. Kell majd valami kulcsfontosságú jelenet a regény végére, határozta el, de ezzel nem is lesz gond, olyan grand guignolt kanyarít belőle, hogy szem nem marad szárazon. A francia kisasszony meg lenne vele elégedve, ha olvasná. A saját élettörténetéből veszi az elképesztő fordulatot, így nem is lesz nehéz, mert minden szava igaz lesz. Úgy gondolta, hogy az írásai azért jelennek meg – tárcákat, novellákat publikált már itt-ott Clarisse vagy Gentry asszony írói álnéven –, mert olyannyira őszintén ír, és olyan különleges élmények birtokában van, amilyeneket mások elképzelni sem tudnak, ezért is olvassák kíváncsi élvezettel minden sorát. Így aztán nem szabadkozott, nem is szégyenkezett soha felolvasás közben, éppen ellenkezőleg. Elkapta a rászegezett tekinteteket, felemelte a fejét, és bátran farkasszemet nézett a közönségével.