John Sandford

ŐRÜLT FOLYÓ

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Mad River

Fordította: Kovács Kristóf

Copyright © 2012, John Sandford

Hungarian Translation © Kovács Kristóf, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635800100

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

JIMMY SHARP VISSZAUGROTT a járdára, és egy türelmetlen mozdulattal odaintett az autónak, ami elsuhant előtte: mintha azt akarná sugallni a vezetőjének, hogy felesleges őt arra emlékeztetni, miszerint joga van a járdán közlekedni.

– Közelebb is leparkolhattunk volna – mormolta Tom McCall –, befagy a seggem.

Női vezető mérte végig őket az autó ablakából. Égett a belső világítás, így láthatták, hogy a nő kabátban van, a fején gyapjúsapka, a fél kezén fekete kesztyű. A másik, kesztyűtlen kezében egy mobilt szorongatott, beszélt valakihez, miközben őket fixírozta. Szóval több feladat megoldására képes egyidejűleg, bár az is nyilvánvaló, hogy pillanatokon belül egy hármas karambol résztvevője lesz, ha így folytatja.

– Azzal az a baj – intette le Jimmy –, hogy valaki megláthatja a kocsit, összerakhatja a kettőt, és már szereztünk is egy tanút magunk ellen. Azán meg, egy kis séta csak felmelegít.

– Azért örülök, hogy hoztam kesztyűt – makacskodott Tom.

– Hülyeség – szólt rá Becky Welsh –, április van, semmi szükséged kesztyűre. Szedd a lábad!

Jimmy végigszívta a Marlboróját, egész a filterig, a csikket az úttestre dobta, aztán nekifeszült a felfelé vezető útnak, a nyomában Tom és Becky igyekezett. Hármójuk árnyéka, mint egy-egy pocsolya, olyan volt az áprilisi holdfényben. Még félúton se jártak a dombtetőig, amikor Jimmy megállt, hogy ne lihegjen annyira. – Innen egész jól néz ki ez a város – jegyezte meg.

A másik kettő is megfordult: most már hármasban gyönyörködtek a látványban, amit Bigham üzleti negyede nyújtott. A városi törvényszéki épületet, a tetején az örökké égő lánggal, az autókat, ahogy kanyarognak, és egy mentőautót, ahogy vészvillogóval száguld a kórház felé.

– Ja, szép – hagyta rá Tom. Ahogy beszéltek, látszott a leheletük a hidegben. Kis párafelhők, azonnal szét is oszlottak a levegőben.

Jimmy újabb cigarettát kotort elő a dobozából, a hüvelykujjával megütögette a dohányos végét, aztán gömböt formált a kezéből, hogy rágyújtson: Zippo öngyújtója volt, rögtön meg is érezte a benzin szagát, ahogy a láng felgyulladt.
A láng fénye megvilágította a szögletes állát, és az állán a hevenyészve összevarrt seb hegét: egy kazalrakó masina elszabadult szíja hagyta emlékül, akkorát ütött, akár az ostor.

Olívzöld katonadzseki volt rajta, a gallérját egészen a füléig felhajtotta, a fején kék Dodgers baseballsapka, méretes, fehér LA felirattal az elején. LA, azaz Los Angeles: ott még nem járt, de eljut egyszer oda, úgy tervezte, és lehetőleg minél hamarabb: rendbeszedi Becky karrierjét, aztán, ha majd mind a ketten meggazdagodtak, vesznek egy Winnebago-lakóautót, és bejárják az egész országot.

– Ma este a miénk lesznek a gyémántok – szólalt meg Becky.

– Ebben azért nem lennék ennyire biztos – csóválta a fejét Tom –, rosszak az előérzeteim.

Langaléta, sovány ember volt ez a Tom, az orrán ezüst fémkeretes szemüveg: ez még abból a három hétből maradt vissza, amit a haditengerészet kötelékében töltött. A harmadik hét végén egy egészségügyis észrevette a pikkelyeket Tom bőrén, a karjain: ejha, álmélkodott, csak nem ekcéma készül itten? És Tom már repült is a haditengerészettől.

Ezen a hideg estén kék melósing és egy nem vízálló bőrdzseki takarta el az ekcéma nyomait, de ahhoz már rövid volt a dzseki ujja, hogy elfedje Tom csontos csuklóját is. Fekete volt a dzseki, akárcsak a nadrág, és Tom haja: a sok feketével, és hozzá a szemüveggel, meg a nagy orrával olyan volt Tom, mintha egy rajzfilm-varjú lebegne Becky és Jimmy fölött.

– Ne parázz – mordult Becky a varjúra.

– Gyémántjaink lesznek – meredt Tom feszesre összehúzott arcába Jimmy: mintha a cigarettája körül sodorná a szavait. – Mi bajod van? Látom, ideges vagy. Ideges vagy?

– Nem, nem vagyok ideges. Csak szeretem ha rendben mennek a dolgok.

Átjutottak a dombtetőn, leszegett fejjel bandukoltak tovább, a kezük a zsebükben. Hajnali kettőre járt, mentek a sötétben, éles szemmel fürkészték az utcákat, nehogy zsaru tűnjön fel valahol. Jimmy, minden eshetőségre készen, egy pisztolyt csatolt a derékszíjára. Időről időre hátranyúlt érte, megtapogatta: talizmán az, az erő záloga – az erőé, amit soha korábban nem mondhatott a magáénak.

– Már elég közel vagyunk – jegyezte meg Becky: most az ő hangja tűnt idegesnek. Épp egy utcai lámpa alá értek, a fénye úgy fonta körül őket, akár a köd. – Állj csak meg egy pillanatra, Jimmy – kapta el Jimmy karját: magához húzta a férfit, hozzászorította a csípőjét, aztán meg is csókolta, a szájába lógatta a nyelvét. Nikotin és sültkrumpli-íze volt a szájának.

– Kis szívem – húzta el a fejét Jimmy, hogy körülnézzen. Szívott egyet a cigarettájából. – Menjünk már!

Mentek tovább. A Lincoln elnökről elnevezett sugárútra jutottak. Sötét fagerendákból épített ház előtt álltak meg.
A széles verandán és a kertben mindenütt dús levélzetű bokrokat láthattak: jó fedezék, ezt Jimmy és Becky már kora délután felfedezték, amikor terepszemlét tartottak. – A tetves Hoganék – köpte ki magából Becky –, azt hiszik, kurvára menők. Hát kurvára nem.

– O’Learyék – helyesbített Jimmy. – Most már O’Learyéknek hívják őket.

Marsha Hogan Shinderben nőtt fel, kint a prérin, az apja volt a kisváros patikusa. Hogan úr a környék legnagyobb városába, St. Paulba küldte el a szűz lányát, a St. Kate-be, egy katolikus főiskolára íratta be – aztán reménykedett a legjobbakban. Egy rendes, katolikus fiúban, akiből talán… akiből talán patikus lesz egy szép napon, ki tudja.

Az álmai, a legvérmesebbek is, valóra váltak. Marsha egykettő talált magának udvarlót, John O’Leary személyében, aki az egészségügyben látta a jövőjét: ahogy elvégezték az iskolát, egy hétre rá össze is házasodtak. Kibéreltek egy kis lakást, ott szorongtak, amíg az ifjú férj átrágta magát a Minnesotai Egyetem gyógyszerészi karán. Innen Milwaukeeba vezetett az útjuk, John ott kapott gyakornoki helyet. Végül Bighamben telepedtek le, John belépett az ottani, jól menő patikába, Marsha pedig két lányt szült neki: Mary Marsha mamája után kapta a nevét, Agatha John anyjáét örökölte. A gyereksereget négy fiú egészítette ki: John Jr., azaz Jack; valamint James, Robin és Franklin.

Marsha ötvenhárom éves korában tért vissza Shinderbe, a harmincötödik érettségi találkozóra: annak idején ő volt az osztály bálkirálynőjének első udvarhölgye, tagja lett a diáktanácsnak, jótékonysági akciókat szervezett szerencsétlen sorsú állatok javára: és még ma is éltek barátai Shinderben, bár jobbára inkább Bighamben találkozott velük, az csak tizenhárom mérföldre van Shindertől.

Az osztálytalálkozóra ugyanazt a nyakláncot vette fel, amit a huszonötödikre is: ilyen drága ékszert senki sem látott még ezen a vidéken, az hétszentség. Volt is egy-két szava róla mindenkinek: Marshával szemközt dicsérték, a háta mögött féltékenyen pocskondiázták. Az egykori bálkirálynő, a hírek szerint jelenleg főállású alkoholista Des Moines-ban, nem jött el, így Marsha csillogását nem homályosította el senki, ő volt a bál koronázatlan királynője.

És ő kapta a bálkirálynőnek kijáró csokoládétortát. Becky Welsh szolgálta fel, a legcsinosabb, legtűzrőlpattantabb lány, akit Shinder, az egész eddigi történelme során, a világnak adott. Egy lány, akinek soha az életben nem volt még gyémántja. Amúgy egyebe se nagyon.

Becky a Snyders patikában látta meg Marsha O’Learyt, közvetlenül azután, hogy a városba érkeztek. Rögtön fel is ismerte, Marsha azonban egy pillantást sem pazarolt Beckyre. Becky beszélt a gyémántokról Jimmynek, de Jimmyt nem érdekelte a téma, egészen addig az estéig nem, amikor egy pisztolyt mutatott Beckynek. – Gyerünk, szerezzük meg azokat a gyémántokat – fűzte hozzá magyarázatképpen.

Csend és sötétség ülte meg a Lincoln sugárutat. Jimmy, Becky és Tom békésen sétafikált, sokkal lazábban, mint ahogy éjfél után szokás. Ha felbukkan egy rendőrautó, meglehet, mind egy szálig odavesznek: Jimmy megfogadta, hogy nem adja meg magát a törvény hatalmának: és láthatóan komolyan is gondolta. Többek között épp ezért olyan izgalmas pasi, ez járt Becky fejében: hogy mindent olyan véresen komolyan gondol. De rendőrautó nem jött, egy se.

Ahogy közelebb értek a házhoz, lassítottak a lépteiken. Még egyszer, utoljára, körbenéztek. – Na, most aztán húzzunk bele – suttogta Jimmy.

Libasorban menetelve haladtak át az előkert pázsitján, a hidegtől megkeményedett fűszálak meg-megreccsentek
a lábuk alatt. Hála a bokroknak, az utcáról nem láthatta őket senki, de a biztonság kedvéért még kendőt is kötöttek az arcuk elé, ahogy a cowboyok. Becky és Jimmy még egy-egy pár barna melóskesztyűt is előkotort a zsebéből, hajszálra ugyanolyat, mint ami már ott volt Tom kezén. Jimmy elővette a bicskáját, kipattintotta a leghosszabb pengét, aztán az utcai lámpákról idetévedt fényben a menet élére állt, útközben be-besandítva az ablakokon.

Vadonatúj ablak volt mind, fakeretes: a keret színét a sötétben nem láthatták, csak a nemrég felkent festék szagát érezték meg. Fából épült maga a ház is, és már jó régen, de tisztességgel rendben tartották. Az O’Learyk már csak efféle népek, adnak a történelmi hűségre. A ház hátában Jimmy megállt egy ablak alatt: valamivel magasabb volt, mint a többi, és egy kicsit keskenyebb. A kés pengéje viszont simán belefért az ablakkeret és a párkány közötti résbe: és az ablak úgy csusszant felfelé, mintha olajon korcsolyázna.

– Hoppácska – adta jelét a meglepődésnek Becky, hogy ilyen könnyen kinyílt az ablak.

– Csak gyémántokkal, meg készpénzzel, meg aranygyűrűkkel vagyok hajlandó foglalkozni – jelentette ki Tom: suttogott ő is, de hangosabban a kelleténél.

– Kussoljál már, bazmeg – intette csendre Becky.

– Kussoljatok mindketten – békítette őket Jimmy. – Tartsatok bakot.

Tom megtette, és Jimmy, elsőnek a feje, aztán a többi, eltűnt az ablakban. A konyhai pulton találta magát: nem volt teljesen sötétben, hála a hűtőszekrényen, a kávéfőzőn, a tűzhelyen, a vonalas telefon, és a mosogatógépen derengő LED-lámpák bátortalan fényének. A kesztyű alatt síkosnak érezte a márványból készült pultot, de érezte azt is, hogy jó szorosan a helyére illesztették, így hát nyugodtan talpra evickélhetett, és, hogy ezzel megvolt, leereszkedhetett a padlóra. Nemrég valami pörköltfélét főzhettek, a szaga még most is a levegőben terjengett. Jimmy megállt, kivárta, míg a szeme hozzászokik a sötétséghez: amikor már tisztán látott, visszafordult az ablak felé. – Hátsó ajtó – súgta a kintieknek. Aztán ő maga is elindult a hátsó ajtó felé, és kinyitotta.

Becky és Tom már odakint vártak rá.

Jimmy zseblámpát is hozott magával az autóból, de most még nem kellett, elég volt az utcára néző ablakokat takaró csipkefüggönyökön át beszűrődő fény. A karosszékek árnyékot vetettek a szőnyegre, akár a pocsolyák, úgy terültek el a puha szőnyegen. Még a szag is megváltozott, vette észre Becky: az ételszagot padlóviasz és szövet szaga váltotta fel. A nappali túlsó végén lépcső vezetett fel az emeletre: ahogy elindultak feléje, hirtelen megszólalt az antik falióra: két kondulást hallottak, mindhárman megijedtek tőle, Jimmy azonnal támadó pózba vágta magát, Tom és Becky meg, mintha odafagytak volna a padlóhoz.

– Basszameg – könnyebbült meg Jimmy: Becky egy vihogással felelt.

– Most már foglalkozzunk a gyémántokkal – javasolta Tom.

Jimmy egy kézlegyintéssel hallgattatta el, és nekivágott a lépcsőknek, nagy óvatosan mindig a lépcsőfok közepére téve a lábát: oda, ahol a használat évei alatt megkoptak. Ahogy felért, az ablak előtt előhúzta a derékszíjából a pisztolyt, és ment tovább. A pisztoly, egy ősöreg .38-as Smith & Wesson, katonai és rendőrségi használatra rendszeresítve, valaha kiváló fegyvernek számított, de mára rozsdamarta ócskasággá züllött – csakhogy ez volt az egyetlen fegyverük.

Jimmy most a ház homlokzata felé fordult. A lépcsősor végénél végetért a szőnyeg, innentől fapadlón kellett továbbmennie: a padló minden lépésére csikordult egyet. A folyosó végén egy ajtót látott: nem nyílhatott máshová, mint egy hálószobába. Csak most vette észre, hogy az ajtó résnyire nyitva áll.

A következő pillanatban egy női hang ütötte meg a fülét: félig suttogás, félig sírás. – Ag, Ag, ébredj már fel! Valaki bejött a házba!

– Álmodtad – vágta rá egy másik hang. – Aludj szépen vissza.

– Nem, Ag, valaki bejött a házba! Te vagy az, Jack – hangzott most már hangosabban –, te szórakozol velünk?

Ag. Ez nem lehet más, mint Agatha O’Leary.

Jimmy óvatosan benyitott a hálószobába: azonnal lányillat csapta meg az orrát, parfüm és púder és tiszta ágynemű szaga. Előkapta a zseblámpát, a pisztoly csöve mellett előre szegezte, felkapcsolta. Két ágyat látott a fényében, egymás mellett. Az egyiken egy lány ült, a másikon a másik lány még most is feküdt, a szeme nyitva, az álmosságtól csak félig – de gyorsan kitágult.

– Nem, nem Jack vagyok – suttogta Jimmy –, ti meg jobban teszitek, ha tartjátok a szátokat. Csak egy kis lopásért jöttünk, de ha kiabáltok, végetek.

– Jézusmária, Jack, ne – sírt fel újra a női hang: vagy talán nem is nőé, inkább egy kislányé.

– Mondtam már, hogy nem Jack vagyok! És kuss legyen végre! Te vagy Ag, ugye?

– Húzzunk innét – szólalt meg Tom is.

Most már a nagyobbik lány, az álmos is felült az ágyán. – Igen, húzzatok innét! Tűnés!

Jimmy nem akart vitatkozni, a zseblámpájával ütötte fejbe, és a lány a padlóra zuhant.

– Ne, ne, ne bántson minket – nyögte a másik lány, Mary, és a nővére után nyújtotta a kezét – Jaj, istenem, Ag…

– Elbasztuk, húzzunk innét – ismételte meg Tom: meg is fordult, és végigrohant a folyosón, a lépcső felé.

– Valaki jön – sziszegte oda Becky Jimmynek.

– Kurvaélet – mordult fel Jimmy; lenézett a padlón fekvő lányra, aki épp ekkor próbált térdre evickélni. Még meggondolhatta volna magát, és akkor minden másként alakul – ám egy pillanatnyi habozás után Ag felé irányította a pisztolyát, és elsütötte.

A Smith felszikrázott a sötétben, Ag visszazuhant a padlóra, és Jim rohant a társai után.

Tom és Becky már kint volt a házból: a bejárati ajtó nyitva volt, utcai lámpák fénye áradt be a házba. Jimmy átvágott az előkerten, onnan hallotta az életben maradt nővér kiabálását. – Mama, mama! Megölte, Ag meghalt, mama!

MINDHÁRMAN ÁTROHANTAK az utca túloldalára, aztán tovább a néma éjszakában, letudtak három sarkot, átvágtak a Dannon Avenue-n, iszkoltak tovább lefelé a dombról, át a parkon, a holdfényben alig látható kavicsos ösvényt követve: itt hallották meg az első szirénákat. Újabb sarok, még harminc másodperc, átvágtak a White Streeten, futottak libasorban, ahogy a lábuk bírta, elérték a parkolót, bevágódtak a Firebirdbe. Jimmy a gyújtásba lökte a kulcsot, elfordította… Semmi.

Az égadta világon semmi. – A kurva anyád – dühöngött Jimmy. Még egy kulcsfordítás: a kocsi felnyögött, de azonnal el is hallgatott. – Gyerünk már, gyerünk – Jimmy hangjából most már félreismerhetetlenül kihallatszott a pánik.

Ebben a pillanatban lépett ki Emmett Williams a ház kapuján, és szórakozottan fütyörészve elindult az utcán.
A ház sarka mögött parkolt a sógora Dodge Chargerje.

– Jön valaki – jegyezte meg Tom.

Jimmy megint megpróbálkozott az indítással: hasztalanul, megint. A pisztolyát az előbb zsebre rakta, de most újra elővette. – Gyerünk már – adott egy utolsó jótanácsot az autónak.

Williams eltrappolt mellettük, ment tovább. A távirányítós kulcsot a Charger felé fordította: az autó lámpái villantak egyet – ezek voltak az utolsó fények, amiket Williams még láthatott. Jimmy egyenesen feléje rohant, és amikor Williams felpillantott a léptei zajára, a pisztoly újra felszikrázott, és Williams az utca kövére esett. Jimmy odalépett a holttesthez, elvonszolta az autó elől, a járda füvére ejtette. Elindult az autó felé, de megállt, visszafordult, hogy kivegye Williams zsebéből a pénztárcáját. Becky a Charger anyósülésére ült, Tom hátra, Jimmy pedig a kormányhoz: öt perc múlva kifelé száguldottak a városkából.

– Jó, de hová megyünk? – bukott ki a kérdés Beckyből.

– Amilyen messzire csak lehet – vágta rá Jimmy. – Valahol majd megállunk, és kitaláljuk, hogy mi legyen. Szerintem Los Angelesbe kéne menni, csak szerezzünk egy autót valahonnét.

– Az a kislány a házban, az súlyosan megsebesült? – kérdezte Tom.

– Meghalt – vonta meg a vállát Jimmy. – Mármint hétszentség, hogy meghalt. De ha mégse, akkor visszamegyek, és kinyírom.

– Szerintem az a feka csávó is halott – nézett ki a hátsó ablakon Tom.

– Tényleg? – Jimmy bekapcsolta az autórádiót. Egy countrymuzsikát sugárzó állomást talált: Travis Tritt énekelt, a Modern Day Bonnie and Clyde című nótát.

– Hát nem szenzációs ez a kocsi? – nevetett fel Jimmy. – Pompásan autózunk, mi?

2

VIRGIL FLOWERS EGY UTCAI lámpa fényében sütkérezett a Rooster Coop kocsma előtt a minnesotai Mankatóban, egy macskaköves sikátor torkolatánál, amely sikátor lefelé, a Minnesota folyó kanyarulatához vezetett. Cornelius Cooperrel beszélgetett, a Rooster Coop tulajdonosával, éspedig arról, hogy ki a legjobb countryénekes Amerikában – mármint jelen pillanatban.

Abban egyetértettek, hogy Ray Wylie Hubbard komoly eséllyel indulhatna az aranyért: persze, ki más, ha nem Ray Wylie; csakhogy Waylon Jennings az, aki megírta és előadta minden idők legszebb dalát, ami nem más, mint a Good Hearted Woman. Hogyan is állíthatnánk valakiről, hogy ő a legnagyobb énekes, ha semmi köze minden idők legjobb countryszámához?

Waylonnak azonban jelentős hendikeppel kell megküzdenie az elsőségért, lévén halott.

Aztán ott van még, mint rendesen, Willie: hosszú éveken át ő volt a legjobb countryénekes – akkor, amikor Waylon még és már nem volt jelen –, de, hogy jelen pillanatban?

Ray Wylie jó ideje a pályán van már, akadt ideje megírni a Nemzeti himnuszt – az urbánus cowboyok „Arccal a falnak, muter, te paraszt” címen ismerik –, ami jól jön, ha az elsőségre pályázik az ember, de azért ettől még nem leszünk a legjobb countryénekesek. Bár az is igaz, hogy Ray Wylie a későbbiekben olyan számokkal állt elő, mint a Wanna Rock and Roll, vagy a The Messenger, a Resurrection, meg a Snake Farm: igazi költészet a szövege mindegyiknek, a zene pedig blueshangulatot áraszt, egy csipetnyi humorral megfűszerezve.

– Igen ám, csakhogy nem Ray Wylie énekli a legjobban a Wanna Rock and Rollt – vetette ellen Cooper –, hanem a Cross Canadian Ragweed.

– Jó, jó – ismerte be Virgil –, de tudsz olyan számot mondani, ami van olyan jó, akár csak megközelítőleg, mint a Resurrection?

– De azt se ő írta!

– Nem, de ő énekli. Viszont ő írta – itt Virgil elővette a karcos baritonját, hogy megkísérelje előadni Ray Wylie híres számát – a Missiont.

– Jézusom, ne üvölts – csattant fel Cooper –, még azt fogják hinni, berúgtál. Na és Guy Clark?

Guy Clark. Van-e, ki ne ismerné, és ne ismerné el, a Rita Ballou, a Sunday Morning Coming Down, vagy a Homegrown Tomatoes, a Texas 1947, a Cold Dog Soup, és az L. A. Freeway szerzőjét?

Igen ám: de, ha a Sunday Morning Coming Down elég jó, sőt ott van a topon, vagy, na jó, a top közelében, akkor mit kezdjünk azzal, hogy ő a Me and Bobby McGee szerzője is: az egy tisztességes szám, bár egy kicsit amolyan hippi-nyavalygás – de, ha ezt elfogadjuk, akkor mit mondjunk Kris Kristoffersonról? Ezen a kérdésen mindketten eltöprengtek, végül mindketten egyszerre kimondták, hogy „nem” – mert azért Kristofferson, ha a szíve legmélyére nézünk, mégsem igazi countryénekes.

Billy Joe Shaver? Jó, egész jó: a Georgia on a Fast Train, sőt a Wacko from Waco is arról tanúskodik, hogy úgy él és úgy érez, ahogy egy countryénekesnek köll. Aztán ott van az Old Five and Dimers Like Me: azt még Bob Dylan is játszotta, meg Eric Clapton. Kell ennél több? Egyáltalán, mit lehet mondani a világ második legjobb countryénekeséről?

És vitatkoztak és vitatkoztak, egy-egy üveg hosszú nyakú Leinenkugellel a jobb kezükben – Cooper egy fekete, hódfarkas cowboykalappal koronázta meg a látványt: Santa Fében, New Mexico államban szerezte be –, míg fel nem bukkant egy helyi zsaru, bizonyos Rob Roberts, közszájon forgó neve szerint Bob-Bob. – Szeva, Virg – köszöntötte az egybegyűlteket.

– Ugye, Ray Wylie a legjobb élő countryénekes? – szökkent át a formaságokon Virgil.

– Hát, a fene tudja – kapaszkodott a szolgálati derékszíjába Bob-Bob. – Hadd gondolkozzak egy kicsit…
És Emmylou Harrris? Vagy esetleg Linda Ronstadt?

Ezt a felvetést némi zavart csend fogadta. – Te nyomorult szexista disznó – förmedt végül Cooperre Virgil –, egyetlen nőt sem említettél!

– Bocs – adta meg magát Cooper. – Bocsánatot kérek a nőktől. Minden nőtől. Mindenért.

– Kevés – torkolta le Bob-Bob. – Az lesz a legjobb, ha bejössz velem az őrszobára, és beadod a jelentkezésedet hivatásos pinavadásznak.

– Abban azért mindnyájan megegyezhetünk – próbálta elsimítani az elmérgesedéssel fenyegető ellentéteket Virgil –, hogy a legjobb lassú számokat mindig texasiak írják.

– Vagyis azt akarod mondani, hogy jobb, ha a botfülű nashville-iek elteszik a bendzsójukat, és hallgatnak, akár a sír – értelmezte a hallottakat Cooper.

– Jelen pillanatban, ezt nyugodtan kijelenthetem, Ray Wylie vezeti a mezőnyt, és minden tiszteletünk a nőké
– emelte koccintásra a sörösüvegét Virgil. Cooper egy pillanatnyi habozás után hozzáütötte a magáét. Ray Wylie, kiáltottak egyszerre.

– Látjátok azt a hálót ott? – nézett végig a sikátoron Cooper, miután kiitta a sörét.

Nem látták, nem is láthatták: ugyanis nem volt ott semmiféle háló. Egy kosárlabda-hálótartó karikát láthattak mindössze, mögötte pedig egy hatvanwattos égő pislákoló fényét: nyilván itt kosaraznak a kocsma alkalmazottai a nyugodtabb estéken.

– Mondjuk, hogy látom – adta be a derekát Virgil.

– Egy dobás jár mindenkinek, a győztes öt dollárt kap.

– Benne vagyok – lelkesült fel Virgil.

Cornelius nagy gondosan felmérte a távolságot, majd, hogy ezzel végzett, az üveget a karika felé hajította. A karika széléről pattant vissza az üveg, gurult tovább, végül egy macskakövön összetört. – Basszameg – mordult fel.

Virgil is kiitta a sörét. – Két dollárom van rá, hogy még a karikát se találod el – károgott Bob-Bob.

– Te bajod – felelte Virgil, és a röppályájára indította az üveget: épp csak, hogy súrolta a karika belső peremét, aztán a macskakövekre esett, és megadta magát a végzetének.
– Nesztek, nyavalyások – vigyorgott a társaira Virgil –, minek kezdtetek ki egy született élsportolóval, ti ostoba kis mucsaiak. Na, fizessetek szépen!

– Csapdába csaltatok – nyúlt a zsebébe Bob-Bob a két dollár után. – Erről jut eszembe, Virgie, az a Davenport nevű jóember a BMH-tól nagyon elő akar keríteni. Azt mondja, hiába nem veszed fel a telefonodat, akkor is tudja, hogy itt vagy. Már az őrszobára is betelefonált, Georgina pedig elárulta neki, hogy látott errefelé. Ő kért meg, hogy szóljak neked, hogy Davenport keresett.

– Mondtam, hogy ne kezdj ki azzal a csajjal – csóválta a fejét Cooper.

– Csak barátkoztunk – mentegetőzött Virgil. – Mondd csak – fordult Bob-Bobhoz –, kinyögte Davenport, hogy mit akar tőlem?

– Nekem aztán nem! De ha ilyen késő éjszaka telefonál…

Mindhárman egyszerre, mintha reflexből tennék, felnéztek az égre, a hold felé: éjfél is elmúlt már. Éjfél utáni telefon egyet jelenthet: gyilkosságot. Virgil, mit volt mit tennie, előhalászta a zsebéből a mobilját, bekapcsolta: három üzenetet talált, mind a hármat Davenporttól.

– A rohadt életbe – morogta. – Három órája jöttem haza a szabadságomról, és máris basztat.

– Igen, látni rajtad, hogy lesültél – ismerte el hunyorogva a sötétben Bob-Bob. – Márpedig az biztos, hogy nem itt. Hol voltál?

– A Bahamákon – felelte Virgil. – Horgásztúrán.

– A Bahamákon – tátotta el a száját Bob-Bob: mintha Shangri-Lából jött volna haza Virgil.

Virgil nem válaszolt, Davenportot hívta: aki az első kicsengésre felvette.

– Balhé van Shinderben – hallatszott Davenport álmos, leheletnyit unatkozó hangja a mobilból –, jobb lesz, ha minél hamarább odaérsz.

– Nehéz estém volt – próbálkozott a lehetetlennel Virgil. – Nem érne rá holnap reggelig?

– Már mindent előkészítettek neked – eresztette el a füle mellett a kérdést Davenport. – Igyál egy kávét, és indulj. Mindjárt utánanézek, hol van országúti járőr, nehogy leálljanak vacakolni veled. És ahogy csak lehet, küldöm a helyszínelőket is.

– Mindenképpen legalább három óra, mire odaérek.

– Még mindig gyorsabban, mint bárki más – adta a hajthatatlant Davenport. – Ráadásul ismered azt a környéket.

– Hány halottunk van?

– Kettő. Férj és feleség, a nevük… egy pillanat… izé, Welsh. A konyhájukban lőtték le őket, mára virradó éjszaka vagy ma, korán reggel. A helyi zsaruknak fogalmuk sincs semmiről, legfeljebb arról, hogy hol keressék a farkukat, de ez már az én magánvéleményem.

– Oké, indulok – törődött bele a sorsába Virgil. – De eltart egy ideig, míg odaérek.

– Tudod, mi történt péntek éjjel?

– Péntek éjjel még a Bahamákon voltam – vont vállat Virgil. – Reggeltől estig horgásztam, este meg strandröplabdáztam bikinialsóba öltözött csajokkal.

– Hát, azt hiszem – válaszolta Davenport némi hallgatás után –, végül mégiscsak meg kell, hogy öljelek. Idefent havazott.

– Jó, jó. Mi történt péntek éjjel?

– Kettős gyilkosság Bighamben. Nem tudom, van-e köze a két ügynek egymáshoz, de Shinder és Bigham nagyjából ugyanarra vannak.

– Ki kapta az ügyet?

– Ralph. De nem maradt sok dolga a helyszínelők után. Senki sem tudja, mi történhetett.

– Oké. Elküldenéd nekem, amit Ralph összeszedett?

– Küldöm – bólintott Davenport. – Amikor azt mondod, bikinialsó… ugye, felső is volt rajtuk?

– Az nem, csak a bikinialsó.

– Dögölj meg – nyugtázta a választ Davenport. – Aztán hoztál-e haza valamit?

– Te jó isten, dehogy – csattant fel Virgil.

– Mármint, hogy halat – magyarázkodott Davenport.

– Ja, nem. Azt sem.

Cooper felajánlotta, hogy hazafuvarozza Virgilt, de Bob-Bob közbeszólt, hogy az nem hangzik túl biztatóan; és Virgil is inkább köszönte szépen, de nem – jót fog tenni egy kis séta, ezzel indokolta.

VIRGIL MAJDNEM EGY MÉRFÖLDRE lakott a belvárostól, északkeletre. Áprilisban még hűvös van egy ekkora sétához, de vastag kabát volt rajta, ráadásul tisztességgel aláöltözött, így aztán meg se kottyant neki a hideg és a sötétség. Apró, két hálószobás házat mondhatott a magáénak, két autóra méretezett garázzsal. A kocsifeljárón jobbára egy halászcsónak parkolt, jelen esetben egy kis híján vadonatúj Ranger. Nem kis, erkölcsi jellegű vívódás árán szerezte be Minnesota állam kormányzójának egyik haverjától.

A korábbi csónakját egy őrült bombagyáros robbantotta fel. Virgil ép bőrrel kúszott ki a roncs alól, de kevésbe múlt, hogy ott nem hagyta a fogát. A kormányzó segítette új csónakhoz jutni, éspedig úgy, hogy megtalálta a Rangert; mindössze kétéves, de a motorját alig harminc óráig használta az előző tulaj. Virgil eleinte nem akarta elfogadni, félt, hogy az üzlet közvetítője így akar szívességet tenni a kormányzónak: szóval valami politikai mutyi, amiből ő, köszönte, de nem kért.

A kormányzó azonban nem tágított, azt mondta, megérti Virgil erkölcsi természetű aggályait, csakhogy itt szó sincs semmiféle szívességről, Virgilt a barátjának tekinti, és fáj a szíve, hogy a csónakját felrobbantották. És, ami a fő: nem kér, pláne nem vár el semmiféle viszonzást, se Virgiltől, se mástól; a BMH igazgatója pedig levélben értesítette Virgilt, hogy nincs kifogása a tranzakció ellen. Ígyaztán megvette a Rangert. Jó oka volt rá, nevezetesen az, hogy: Majd’ megőrült érte, annyira vágyott rá.

Szerelem volt ez, az első látásra. Egy Ranger! Vörös és fekete és szürke! Tizennyolc láb és hat hüvelyk hosszú! Végtelen tárhely az oldalsó ládákban, az orrban horgászbot-tartó és egy Minn-Kota motor, a taton pedig egy 175 lóerős Mercedes!

Virgil az egész pénzt, amit a biztosítótól kapott a régi csónakért, az új csónakba fektette, sőt még hitelt is vett fel rá, tizenkétezer dollárt, négy évi futamra, az állami hitelintézettől. Egész olcsó, ahhoz képest, hogy mekkora a szerelem, gondolta.

És most, ahogy a szólás mondja, pihepuha üveggyapot-párnákon hintáztathatta a fenekét. Nem csekély változás,
a régi csónak hideg és kemény alumíniumjához képest.

MAGAS EMBER VOLT Virgil, majdnem százkilencven: ráadásul karcsú, kék szemű, a haja valamivel hosszabb, mint ahogy a rendőrségnél szeretik – viszont épp megfelelő hosszúságú a vidéki terepmunkára, márpedig Virgilt többnyire efféle bevetésekre küldték. Hiába, vidéki ember volt: előszeretettel viselt baseballsapkát, lóápoló-dzsekit, hozzá cowboycsizmát, főleg tavasszal, amikor nem árt, ha vízhatlan lábbeli van az emberen. Kint, a prérin született, egy Marshall nevű kisvárosban, Minnesota államban. Iskoláit amerikaifoci-, kosárlabda-, továbbá baseballszakon végezte – és még ma is tisztára úgy nézett ki, mint egy amerikaifoci-hátvéd.

Nagyjából fél egyre ért haza, tiszta fejjel, ám jóval kevésbé tiszta lehelettel. Kedvesen orrba veregette a csónakját, szia, cicám, gügyögte neki, bement, feltette főni a kávét, fogat mosott, bepakolt néhány napra elegendő ruhát a hátizsákjába, meg egy aprócska utazótáskát. Kivette a széfből a pisztolyát és egy vadászpuskát, hozzá töltényeket, aztán mindent kivitt az autójába, egy Toyota terepjáróba, végül lekapcsolta a kocsiról a csónakot, betolta a garázsba, legvégül pedig alaposan lelakatolta a garázsajtót.

Visszament a házba, töltött magának egy csésze kávét, a többit termoszba öntötte: épphogy lenyelte az első korty kávét, a fejéhez kapott, beszaladt a kisebb hálószobába – ezt nevezte ki dolgozószobának – a Minnesota-atlaszáért.

Shinder kisváros, inkább csak afféle farm, nagyjából száz lakossal, ami, Virgil legalábbis így tudta, megfelel az átlagnak a minnesotai prérin, viszont mindössze harminc mérföldre van Marshalltól, ahol Virgil született, és talán hetvenöt-nyolcvanra Mankatótól, ahol most lakik.

Eddigi életében már vagy százszor áthajtott Shinderen, de soha nem állt meg  – nem volt miért. Még abban sem lehetett teljesen biztos, hogy melyik megyéhez tartozik, csak abban, hogy ott, ahol Yellow Medicine, Lyon, Redwood és Bare megyék találkoznak – most azonban, hála a térképnek, megtudta, hogy Bare megyében van, igaz, mindössze öt mérföldre Yellow Medicine határától.

– Affene ott egye meg – közölte az üres házzal Virgil.

Bare megye főzsaruja ugyanis Lewis Duke seriff, kollégái által Hazárd megye hercege néven ismeretes: meggyőződéses híve a Halálbüntetésnek, az Alacsony Adóknak, és az Amerikai Alkotmánynak. Jó, nem neki köszönheti a világ a fentieket, hanem magának a Mindenhatónak – de legalább ő mondhatja magát a Mindenható legfőbb képviselőjének Bare megyében.

Számos újítási javaslata közül is kirítt az az ötlete, hogy létesítsenek egy koncentrációs tábort egy valaha volt csirkefarm területén, de egy igazit, barakkokkal, szögesdrót kerítéssel, kisebb vétségek elkövetői számára. Úgy látta, hogy a – fedett! – minnesotai állami börtönben túl jól érzik magukat a lakók. Viszont, ha a táborban, megfelelő lakbérért, befogadnák más megyék drágán eltartott foglyait, Bare megye még profitálhatna is a bolton. Végül az államügyésznek kellett, bírói határozattal a hátában, leállítania a seriff ámokfutását.

De semmiféle bírói határozat sem gátolhatta a seriffet abban, hogy seggfej maradhasson.

TÍZ PERCCEL ÉJJEL EGY UTÁN, kilencvennyolc százalékban józanon, Virgil elindult a sötétben Shinder felé.
A telefonját az anyósülésre dobta, szinte azonnal meg is szólalt. Davenport volt az, ki lett volna más: Davenport, a javíthatatlan éjjeli bagoly.

– Na, hogy vagy? – akarta tudni Davenport.

– Színjózanon, ha erre vagy kíváncsi – durcáskodott Virgil. – Épp most indultam el.

– Az jó. Mégiscsak jobb, ha kötelességteljesítés közben lepuffantanak, mintha részegen halálos balesetet okoznál.

– Jó, jó, hagyjuk.

– A helyszínelők most indultak el – folytatta Davenport. – Másfél, talán két órával lehetnek mögötted. Ha a 14-es úton mész, nem kell félned az országúti járőröktől, szóval nyugodtan rákapcsolhatsz. Csak a városi zsarukkal vigyázz!

– Igyekezni fogok – nyugtatta meg Virgil. – Mondd, szerinted Ray Wylie Hubbard jobb, mint Waylon Jennings?

– Fogalmam sincs, de mindketten jobbak, mint a Beatles. Na, megyek lefeküdni. Ha lehet, ne telefonálj.

Az éjszakai hosszú távú vezetés számos előnye közül az egyik az, hogy – különösen, ha nem tudod, hová mész, azt pedig végképp nem, hogy mihez kezdesz majd, ha odaérsz – van időd, nem is kevés, elgondolkodni.

Virgil már hosszú évek óta fusizott szabadúszó íróként, elsősorban – egyre kevesebb, és egyre kisebb példányszámú – szabadidős magazinoknak: olyanoknak, amelyek inkább a szabadidős tevékenységről szóltak, mint a szabadidőben használatos technológiáról. Pontosan tudta, hogy miféle horgászbotokat és milyen orsókat kedvel, értett valamit a fegyverekhez, az íjazáshoz, a hótaposó bakancsokhoz, na meg a csónakokhoz és a kenukhoz is, viszont a kutyákról jóval kevesebbet tudott, mint szerette volna – a munkájával gyakorlatilag lehetetlen volt egyeztetni a kutyatartást –, ám a technológiáról azt se tudta, eszik-e vagy isszák.

Ha arról folyt a vita, hogy szarvasra a .308-as a jobb, vagy a .30-06-os, ő inkább bele se szólt; hogy a Ranger, a Lund, vagy a Tuddy a jobb csónakmotor, illetve, hogy a Mathews Solocam, a Hoyt vagy a PSE kapja az aranyérmet a csónakok versenyében, arról sem volt véleménye; ha GPS-t nyomtak a kezébe, azzal a saját tökét sem találta volna meg. Tette, amit a többiek: ha szüksége volt valamire, megdumálta a haverjaival, aztán megvette, amit azok tanácsoltak. A márkahűséget hírből sem ismerte, azt vallotta, hogy a legjobb szerszám mindig az, ami épp kéznél van.

Íróként is inkább a sztorik érdekelték, nem a technológia. Többnyire el is adta, amit írt: még a New York Times Magazine-nak is elsózott egy kétrészes krimisorozatot. Most pedig eggyel feljebb léphet a ranglétrán. Ha minden igaz.

Pár hónappal korábban Davenport lányát meglőtték, a karján érte a golyó: Virgil meglátogatta a kórházban, aztán otthon, Davenportéknál is. A lányt, Lettyt, a Davenport-házaspár az után fogadta örökbe, hogy Letty alkoholista anyját meggyilkolták. Az ügyben Davenport vezette a nyomozást.

Azt Virgil is tudta, hogy Letty koldusszegénységben töltötte a gyerekkorát, azt viszont sehogy sem értette, hogy hogyan sikerült életben maradnia. Abból tartotta el önmagát és a családját, hogy csapdákkal és vadászpuskával mosómedvére, menyétre, és pézsma-, illetve közönséges patkányra vadászott, a prémet pedig eladta, fillérekért, de a család mégsem halt éhen. Mindezt tízévesen…

A részleteket Virgil akkor tudta meg, amikor Letty lábadozott a lőtt sebéből, és, miközben a történeteket hallgatta, ráébredt, hogy ez lehet élete sztorija. Adott egy helyes középiskolás diáklány, aki rálőtt egy rohadék zsarura, méghozzá kétszer is; aki nemrég épphogy túlélt egy lövöldözést két mexikói kartell-lesipuskással – utóbbi kettő ott is hagyta a fogát a párbajban. Virgil előbb Davenporttal beszélt, aztán magával Lettyvel, öt egymást követő őszi hétvégén át.
Ő maga is utánakutatott az eseményeknek.

A rákövetkező két hónapot azzal töltötte, hogy leírta Letty emlékeit a rémálom-jellegű vidéki életről – bár Letty nem érezte rémálomnak, ehhez volt szokva –, az összegyűlt anyagot pedig beküldte a New York Times Magazine szerkesztőjének, akinek a korábbi anyagait adta el.

A szerkesztő postafordultával válaszolt: azt, hogy a Times nem veszi meg az anyagot, mert túl hosszú – viszont átküldte egy barátjának a Vanity Fairnél, és azokat nagyon is érdekli.

Csakhogy adódott egy probléma: a Vanity Fair ragaszkodott hozzá, hogy Annie Leibovitz, a fotós, menjen el a helyszínre, és készítsen egy rakás képet Lettyről és Lucas Davenportról – ha már cikk, hát legyenek hozzá képek. Letty és Davenport is meglehetősen fotogének voltak, és Letty egyébként is alig várta, hogy találkozhasson Leibovitzcal, az egyik kedvencével a teljes médiából. A Davenport házaspár viszont kis híján ölre ment a vitában, hogy vajon jót tesz-e a lányuknak a média figyelme, és ezen belül a Vanity Fair; hogy a sajtó már amúgy is túl sokat foglalkozik Lettyvel; és hogy… bla-bla-bla…

Akadt tehát probléma jócskán: Virgil senkit sem akart megbántani, ráadásul a Davenportok a barátai voltak – viszont nagyon szerette volna, ha a cikke megjelenik a Vanity Fairben. Nem annyira, mint amennyire a Rangerhez ragaszkodott, de… ha a földrengések nyelvére kellene lefordítania, azt mondaná, 8,4 tized erősséggel, a Richter-skála{1} szerint.

Másfelől viszont gyanította, hogy a Vanity Fair nem bánná, ha lenne egy stukkerrel hadonászó, ajtókat berúgó zsaru a riporterei között. Istenem, ha azt az állást meg tudná csípni…

ÚTBAN SHINDER FELÉ legalább egy fél tucat taktikát dolgozott ki, hogy a Davenportok haragját csillapítsa. Például mondhatná azt, hogy a kereskedelmi tévék szenzációhajhászása tönkresilányítaná Letty történeteit, ő ezzel szemben érzékenyen és együttérzően számolna be egy fiatal lány hányattatásairól…

És, ha már Davenporték az eszébe jutottak, szentelt néhány gondolatot Istennek is: lehet, hogy ő tényleg egy Mennyei Szuperszámítógép, épp úgy kitéve a vírusoknak és a hekkereknek, mint a többi komputer? Lehetséges, hogy a politikusok és a tőzsdei brókerek valójában nem többek elfuserált algoritmusoknál? Elképzelhető, hogy a Gonosznak nincs szarva, sem villás farka, hanem egy sörhasú, pizzazabáló dagadék Őkelme, aki vírusokat ír a pincéjében, a Pokolban? Hogy az imákra azért nincs válasz, mert Sátán egy Error 404-gyé változtatja őket?

MÉG AKKOR IS EZEN töprengett, amikor megérkezett Shinderbe. Welshék – így hívták az áldozatokat – a városka északkeleti részén laktak. Virgil ezt már érkezéskor megállapíthatta, mert messziről, még a parlagon heverő prériről észrevette a ház körül gyülekező rendőrautók villogóit, meg azt, hogy a szomszédos házakban mindenütt ég a villany.

Egy kereszteződéshez érkezett: jobbra fordult, a város felé, elhajtott egy országúti büfé és egy benzinkút mellett, aztán egy sor gabonasiló előtt, míg ez utóbbiak el nem tűntek a szeme elől, egyenes vonalban folytatva a sort, északnyugatnak. Az Április utcán hajtott végig, keresztezte az Alma, a Barack, a Cseresznye, a Körte. és a Szilva utcát, és végül a Fő utcát, ahol befordult jobbra. A Május, Június, Július és Augusztus utcák következtek: itt elkanyarodott balra, hogy a Bükk, Fűzfa, Magyal, végül a Tölgy utcák után eljusson oda, ahol a rendőrök vészvillogóit látta. Tehát a Fő utcától délre fekvő, kelet-nyugati irányú utakat gyümölcsökről nevezték el, ábécé-sorrendben, az északra fekvő nyugat-keletieket pedig fákról, szintén ábécé-sorrendben.

Az észak-déli utcák viszont a hónapokról kapták a nevüket, a jelek szerint a város nyugati szélétől kiindulva. Vagyis, ha anyucinak azt mondják, hogy a gyereke a Körte és az Április sarkán balhézik, akkor pontos képet kapott a csemete hollétéről. Viszont, hogy mi történne, ha Shinderben kiépülne a tizenkettedik után egy tizenharmadik észak-déli utca, azt Virgil sehogy se tudta kiokoskodni, csak annyit sejtett, hogy nagy zűr, még minnesotai mértékkel mérve is.

A BŰNÜGYI HELYSZÍNRE VEZETŐ utcát rendőrautók zárták le. Virgil leparkolt, a fejébe nyomta a baseball-sapkáját, mert elég hűvös volt; kiszállt, körülnézett. Úgy látta, hogy a város melósnegyedébe csöppent: mindenütt fehér, vékonyfalú házak, még a háború előttről, néhányuk szörnyen lepukkant, aprócska verandákkal és egy autóra méretezett garázsokkal, de ezeket is, ahol tehették, lakótérré alakították át, a kocsit pedig a hátsó kertben, fémbódékban őrizték. Aki csak tehette, kiült a verandájára, plédbe burkolózva, vagy télikabátban: figyelték a fejleményeket. Akinek volt, kerti széken ült, Virgil még egy nyugszéket is látott.

A zsaruk reflektorokat állítottak fel, azoknak a fényénél dolgoztak, Virgil vagy egy fél tucatot számolt meg közülük, a füvön grasszáltak, akár a cigarettacsikket szedegető katonák. Nyilván tárgyi bizonyítékok után kutatnak, gondolta – de ekkor már el is indult feléje az egyik zsaru, a hüvelykujja az övébe akasztva, ahogy kell. – Ide tilos belépni – kiabálta.
– Amúgy ki maga?

– Virgil Flowers. A BMH küldött.

A zsaru végignézett rajta, Virgil nem öltözött át, kigombolt farmerzakóban pompázott most is, alatta a trikó valami rockbanda nevével, a lábán cowboycsizma. – Láthatnék egy igazolványt? – kekeckedett a zsaru.

Virgil most látta meg a seriffet, Lewis Duke abból a házból lépett ki, ahol a kettős gyilkosság történt. – Persze – vetette oda a zsarunak, miközben a karjával a seriff felé intett. – Hé, Lewis, én vagyok az, Virgil!

A zsaru a főnöke felé fordult, aki kelletlen képpel odaintette magához Virgilt. – Szóval maga egy olyan izé, nagyokos – mormolta a zsaru.

– Nevezzünk annak – egyezett bele Virgil.

– Mink itt Bare megyében nemigen szíveljük ám a nagyokosokat.

– Nemigen hinném, hogy érdekelne – vont vállat Virgil. Ő az izgága zsarukat nem szívelte.

ALACSONY, ÁM KÁRPÓTLÁSUL hordómellkasú ember volt Lewis Duke, a látványa alapján azt hihetné róla a szemlélő, hogy a nap java részét fekvőtámaszokkal tölti. Az arca négyszögletes, a haja, ahol még megmaradt, homokszínű; rövid orr, jegeces kék szem, kockára vágott bajusz. Ő is azt az egyenruhát hordta, mint az emberei, csak a paroliján az öt csillag tanúskodott róla, hogy ő itt a főnök; na meg a katonatiszt-módra betokozott oldalfegyvere, egy Glock.
– Helló, Flowers ügynök – köszöntötte a szája sarkából Virgilt.

– Úgy hallom, komoly disznóságot fogott ki, seriff – viszonozta a szívélyességet Virgil. – Sőt, úgy tudom, nem is egyet, hanem mindjárt kettőt.

– Stimmel – bólintott Duke. – Az első a rosszabbik, azok rendes népek voltak. Ez a család itt, ezek csak egy rakás fehér szemét, de attól még nem kellett volna lemészárolni őket.

– Nézzünk szét odabent – javasolta Virgil.

– Jöjjön utánam.

A házban az eleve keskeny nappalin át, kék szigetelőszalagból készült kordonon lépdeltek végig. – Ezeket azért tettük le – magyarázta Duke –, nehogy a népek összemászkálják a házat. Mi már persze átvizsgáltunk mindent, de a ház többi részén azóta senki sem járt. Reméljük, a maguk helyszínelői találnak majd DNS-mintát.

– Okos – ismerte el Virgil: sosem árt, ha hízelgünk egy seriffnek, ki tudja, mikor jöhet az jól. A ház belseje amúgy mintha csak a tükörképe lett volna a külsejének: ugyanolyan lepukkant volt minden, kivéve talán a gigantikus LG-tévét, az egyetlen olyan fal előtt, ahová odafért, és a két zöld babzsákot, szemben a tévével. A két babzsák közt zöld tál, feltehetően a pattogatott kukorica számára rendszeresítve, bár a házban észlelhető szagok alapján itt inkább szalonnát volt szokás fogyasztani, no meg nikotint.

Duke ment tovább a konyhába, a nyomában Virgillel.
A konyhapadlón egy kövér férfi feküdt, tágranyílt szemei még most is a plafont fürkészték, a mellkasán vértócsa terjengett. Mellette törött kávéscsésze, körülötte barnás folt, lehetett kávé, de például almacider is. Az ajtóban egy női holttestet láttak: az ajtó a konyhai kijárat felé nyílt, a nő feltehetően menekülni próbált, de lelőtték, mielőtt még átjutott volna a hátsó ajtón. Arccal lefelé feküdt.

– Ki találta meg őket? – kérdezte Virgil.

– A szomszéd néni. Egész nap a Welsh naccságát hajkurászta, szolgálatot akart vele cserélni az öregek otthonában – felelte Duke. – Idejött, kopogtatott, aztán amikor ötödjére járt itt, és még mindig semmi válasz, bekukucskált az ablakon, és látta, hogy a Welsh asszonyság a padlón fekszik. Akkor hívott ki minket.

– Beszélnem kell vele – döntötte el Virgil.

– Persze. Nem mintha sok mondanivalója lenne.

Virgil leguggolt a két holttest mellé, közelről is megnézte őket. A nőé nem mondott semmit, de a férfi nadrágján, ott, ahol a padlóval érintkezett, észrevett egy fehér csíkot. Lehajolt, hogy megszagolja: így tudta meg, hogy az a csík valójában egy kifordított farzseb szegélye. Ahogy felállt, azt látta, hogy Duke és az emberei döbbenten merednek rá: mintha egy nyulat akarna elővarázsolni abból a
zsebből.

– Tudják már az emberei, hogy mikor történhetett?
– kérdezte Virgil.

– Ez a Darrell gyerek itt – mutatott az illetőre Duke – látta tegnap este, kilenc és tíz között, a Surprise-boltból jött ki. Izé, péntek este: de, hogy ma látta-e őket valaki, mármint szombaton, azt én nem tudom.

– Azt tudják, hogy mit vett a boltban?

– Hát azt nem – felelte a Darrell nevű zsaru a főnöke biztató tekintetére. – Meg se kérdeztem.

A zsarun gumikesztyű volt, nyilván azért, nehogy összetapenolja a bizonyítékokat. – Van magánál még egy pár? – kérdezte tőle Virgil. – Mármint kesztyű?

– Mér, magának nincs?

– Az autóban hagytam. Minek menjek vissza érte, ha magától is kaphatok? – vágta rá Virgil: még egy faszkalap, gondolta magában. Ezeket, úgy látszik, erre képzik ki.

A zsaru a főnökére nézett: Duke igent bólintott. – Két másodperc – szólt oda a zsaru Virgilnek, és elindult a kesztyűért.

– Mostanában ritkán látni magát errefelé – szólalt meg Duke, ahogy egyedül marad Virgillel.

– Mostanában főleg az állam keleti felén volt dolgom. Miért, hiányoztam?

– Azt azért nem mondanám – ismerte el Duke. – Bár az efféle históriáknál még maga is jól jöhet.

Nézegették még pár másodpercig a holttesteket, aztán a zsaru visszatért a kesztyűvel. Sárga volt, és műanyagból készült. Virgil felvette, odalépett a konyhaszekrényhez, kinyitotta az alsó ajtaját. Egy szemetesvödröt talált mögötte. Felnyitotta: a vödör alján, néhány üres sörösdoboz alatt, egy bolti nejlonzacskót látott. Ahogy belenézett, az első, amit észrevett, a bolti számla volt, 20:45-kor állították ki. Visa-kártyával, a négy utolsó száma 4508, fizettek 10 dollár 25 centet, tizenkét doboz Miller High Life sörért.

– Vagyis háromnegyed kilenckor sört vettek – állapította meg Virgil. Még egyszer belekotort a szemetesvödörbe: öt Milleres dobozt halászott elő, és még három Bud Lightot.
– Aha – mondta. Felállt, körülnézett, a többi Milleres dobozt keresve. Hiába. – Hol a sör? – kérdezte.

– Hát sehol – nézett körül Duke is. – Maga szerint ez mit jelent?

– Nem tudom, talán a gyilkosok vitték magukkal – nézett körül még egyszer Virgil. Levette a kesztyűt. – Szóval azt mondja, az áldozatok afféle fehér szemét voltak?

– Nekem így mondták. Ez itten a Darrell körzete, ő jobban tudja.

– George sose volt képes megmaradni egy munkahelyen – szólalt meg a kesztyűtulajdonos zsaru is. – Én úgy tudom, Ann viszont már elég régóta volt nővér az aggok házában. George-nak elég rossz természete van, képtelen féken tartani az indulatait, folyton a szomszédokkal balhézott, pedig ő nem tartotta rendben a házát. Meg ehhez hasonlók. Maga szerint ez fontos?

– Vannak gyerekeik meg rokonaik?

– Van egy Rebecca nevű lányuk, az fent lakik az Ikervárosokban, legalábbis itt mindenki úgy tudja. Még nem próbáltuk meg elérni, egyelőre keresünk valakit, aki esetleg ismerheti.

– Hmmm… – nézett körül még egyszer gyorsan Virgil. – Idefigyeljen, Lewis, szerintem ez családi história volt. George alaposan betárazott sörből péntek este. Ő meg az asszony, vagy valaki más bedobott öt dobozzal, plusz még a három Bud is elfogyott. Trikó van rajta, pedig odakint hideg van. Borotválkozik, látja, itt a sebhely a füle mögött, ezt borotválkozás közben szerezhette, de már heged. Most viszont borostás. Ann papucsban van. Nekem ez azt mondja, hogy péntek este későig söröztek, közben talán nézték a tévét, aztán szombat reggel felkeltek, de nem lehettek fent sokáig. Kora reggel ölhették meg őket, amikor kávéztak, de még mielőtt George megborotválkozhatott, és Ann rendesen felöltözhetett volna. Betörésnek nincs nyoma, se semmi hasonlónak. Ha maga betörő lenne, ezt a házat választaná?

– Hát nem hinném – csóválta a fejét Duke.

– Akárki tette, szerintem magával vitte George pénztárcáját. A helyszínelők majd szétnéznek, hátha megtalálják Ann tárcáját, de lefogadnám, hogy vagy elvitték, vagy csak a pénzt belőle. Én úgy nézem, hogy valaki idejött, akit ismertek, de nem láttak szívesen. Összebalhéztak, és bumm! Akárki tette, kellett neki a pénz, mert hagyott magának időt, hogy kifossza a hullákat, pedig tudhatta, hogy nem talál sok készpénzt, ha egyszer George a Visa-kártyájára vásárolta a sört.

– Tehát összevesztek a pénz miatt valakivel, akit ismertek – összegezte Duke.

– Nekem nagyon úgy tűnik – bólintott Virgil. – Valaki azt remélte, hogy pénzt szerez tőlük. Azt hiszem, pillanatokon belül utána kell néznünk a lányuknak. Bár… szóval nem hinném, hogy egy lány pisztolyt szerezne, hogy megölje a szüleit. Nem, az sehogy se stimmel.

– Van már egy-két nevünk, a lány barátai – szólt közbe Darrell. – Csak megtaláljuk őt is.

– Ha az Ikervárosokban lakik, odaküldhetek hozzá valakit – ajánlkozott Virgil. – De azért ne feledkezzünk meg a többi lehetőségről se. Ismerősökről, egyéb rokonokról. Azokkal, akikkel George összejárt.

– Lehet róla szó – morogta Duke.

– Már beszéltem a szomszédokkal – tette hozzá Darrell.
– Úgy tűnik, George-nak nem nagyon voltak barátai. És utánanézek Ann-nek, az aggok házában.

– Ma este már nemigen tudunk mit csinálni – fordult a seriffhez Virgil. – Szeretnék beszélni a szomszéd nénivel, aki megtalálta őket. Maguk meg zárják le a házat, amíg
a helyszínelők ide nem érnek. Már elindultak, egy-két óra, és itt lesznek.

– Átviszem a szomszédasszonyhoz – egyezett bele Duke. – Ahhoz, aki megtalálta őket.

A SZOMSZÉDASSZONYT Margery Garfieldnak hívták, és nem tudott az égvilágon semmit. Azért akart beszélni Ann Welsh-sel, hogy cseréljenek szolgálatot hétfő este, hogy elmehessen a szülői értekezletre. Egész nap őt hajkurászta. – Láttam, hogy ott áll a kocsijuk a garázs előtt – mesélte –, de őket magukat nem láttam. Bekopogtam, de valahogy olyan furának éreztem a helyzetet, úgyhogy megkerültem a házat, és bekukkantottam az ablakon. Akkor vettem észre, hogy Ann a padlón fekszik. Először nem láttam, hogy nem ő, csak a holtteste szegénynek, de aztán hozzászokott a szemem a sötéthez, és akkor már biztos voltam benne, hogy meghalt, és már rohantam is haza, hogy kihívjam a rendőröket.

– Ugye, nem tetszett hozzányúlni semmihez? – aggodalmaskodott Virgil.

– Hát hiszen be se mentem én oda – rázta a fejét a néni. – Csak a kezemet tettem rá az ablakra, hogy jobban lássak.

Beszéltek még egy ideig, bár már nemigen volt miről.
– Ugye, kijönnek majd a helyszínelők is? – kérdezte végül a szomszédasszony.

– Mindjárt ideérnek – nyugtatta meg Virgil.

– Na, majd azok biztos kiszagolják – könnyebbült meg Margery Garfield.

VIRGIL ÉS DUKE búcsút mondott egymásnak. – Ugye, nem bántotta meg a néni – kérdezte Duke –, azzal, amit a helyszínelőkről mondott?

– Dehogy – legyintett Virgil. – Mindenki a tévéből tanul. Ez van, hozzá kell szokni.

– Engem azért néha eléggé idegesít – vallotta meg Duke. – Tehát akkor még marad egy ideig?

– Persze. A Ramadában lakom, Marshallban. Holnap reggel betelefonálok az Ikervárosokba, hátha találok valakit, akit odaküldhetek a lányukhoz. Megadom a mobilszámomat, ha bármit megtud, hívhat bármikor. Az a legfontosabb, hogy a helyszínelők átvizsgálják a terepet. De így, vasárnap hajnali négykor, nem hinném, hogy kideríthetünk valamit.

– Oké – bólintott Duke. – Lezáratom a házat az embereimmel, aztán hazamegyek. Reggel el akarok menni a templomba, de közvetlenül utána visszajövök ide.

– Én is ezt tervezem – mondta Virgil. – Az istentisztelet nyolckor kezdődik, szóval olyan fél tízre érek ide.

– Nahát, nem hittem volna, hogy maga templomjáró ember, Virgil – tátotta el a száját Duke. – Ez aztán a kellemes meglepetés! Hát akkor itt találkozunk fél tízkor, hacsak közbe nem jön valami.

3

VIRGIL VALAMIVEL hajnali négy után érkezett meg a Ramadába, a Délnyugat-Minnesotai Állami Egyetemmel szemben. Fél hétre állította be az ébresztőt: és szinte még le se ért a feje a párnára, már el is aludt. Pedig aludt a gépen is, szombat reggel, Miami és Minneapolis között; aztán szombat délután, ahogy hazaérkezett, is szunyókált egy cseppet, ráadásul elég fiatal volt még ahhoz, hogy kibírjon egy napot két óra alvással.

És mégis, amikor megszólalt az ébresztő, úgy érezte, egy percet sem aludt, és tudta, hogy az egész délutánt félálomban kóvályogva fogja tölteni.

Egy percecskét még elüldögélt az ágyon, aztán felvette a padlóról a mobilját, és beütötte az „Otthon” névre keresztelt számot. Az anyja soha életében, egyetlen napon sem kelt fel később reggel hatnál: most, ezt látták Virgil lelki szemei, a konyhában tüsténkedik, és azon tűnődik, hogy hány palacsintát süssön reggelire. Az első csengetésre felvette a telefont – a hangjában némi rémülettel.

– Szent isten, Virgil, mi történt?

– Semmi különös, mama, csak legyilkoltak néhány embert Shinderben, én meg a holttestüket nézegetem. Itt vagyok a városban, a Ramadában szálltam meg, arra gondoltam, átugranék, hátha akad pár palacsinta a számomra, ha nem túl nagy kérés az ilyesmi az ember mamájához.

– Hát persze, Virgil – derült fel a mama hangja –, gyere csak, apád is felkelt már, épp delirál a dolgozószobájában.

– Jó, csak előbb letusolok. Fél óra, és ott vagyok.

DELIRÁL A DOLGOZÓSZOBÁJÁBAN – vagyis a prédikációjára készül az öreg. Ettől végképp felébredt Virgil, megmosakodott, felöltözött, és nekifutott a napsütötte reggelnek: már most lehetett érezni, hogy később még melegebb lesz. Ebből végül nem lett semmi – de az érzés, hogy jobb lesz, megmaradt.

Virgil apja lelkész volt, a legnagyobb, az összes lutheránus kisegyházat egyesítő gyülekezet pásztora egész Marshallban. Virgil a templommal szemközt nevelkedett egy kis, vöröstéglás házban, onnan zarándokolt át a templomba minden szerdán és vasárnaponként istentiszteletre, amíg be nem iratkozott a Minnesotai Egyetemre. Azóta nem is járt templomban – de a Nagy Tervezőbe vetett hite soha nem hagyta el.

Ahogy kiszállt az autóból a ház előtt, azonnal az apja támadt rá: a hátsó ajtónál leste a jöttét. – Mostanában sokat gondolok az izraeliekre és a palesztínokra… – kezdte rá, jóformán köszönés helyett.

Magas férfi volt Virgil apja, és karcsú, akárcsak a fia, a haja őszült már, az orrán fémkeretes szemüveggel. Kosárlabdázott az egyetemen, mielőtt elkezdte volna a teológiai szemináriumot. Most a prédikációja piszkozatát szorongatta az egyik kezében: egész életében szeretetre méltó embernek számított, és afféle minden hájjal megkent, helyi érdekű politikai királycsinálónak.

– Aha – viszonozta a köszöntést Virgil.

– És azonnal a Genezis 16:11 jutott az eszembe, és a 12: „Nevezd nevét Ismáelnek…”

– Mivelhogy meghallá Isten a te nyomorúságodat – folytatta Virgil. – Az pedig vadtermészetű ember lesz: az ő keze mindenek ellen, és mindenek keze ő ellene; és minden ő atyjafiának ellenében üti fel sátorát.{2}

– Tudtam én – pislogott egyet az apja –, ha tisztességgel beleverem a fejedbe, hát ott is marad.

– A mama hol van? – vágott közbe Virgil. – És igen, tisztességgel beleverted, ott is maradt.

– A konyhában. Ugye, tudod, hogy Ismáelt tartják az arabok ősapjának?

– Én csak azt tudom, hogy a nyájad az alligátorok elé hajít, ha azt mered nekik mondani, hogy az arabok a Biblia szerint azt kapják, amit megérdemelnek.

– De hiszen nem erről van szó – indult el az apa a fiú nyomában a konyha felé –, én ilyet sose mondtam, egy szóval se!

ÜLTEK A KONYHÁBAN, ették a palacsintát, apa delirált, anya kis színes hírekkel frissítette fel a fia ismereteit a gimnáziumi barátairól. Mindketten úgy tettek, mintha évek óta nem látták volna Virgilt, holott a múlt hónapban is megfordult náluk.

A mama kedvesen, de nem minden hátsó szándék nélkül, feltett néhány kérdést a fia esetleges új feleségeiről; az apa mondta tovább a magáét. – Szerintetek nem különös, hogy egy könyv, amit háromezer évvel ezelőtt írtak, ilyen pontosan írja le, hogy mi folyik ma a világban?

Ahogy elnézte őket, a két békés kisöreget, ahogy hatvanvalahány évesen tesznek-vesznek a konyhában, Virgilnek hirtelen egy emlék jutott az eszébe: tizenhét éves lehetett, a szülei egy kisebb vacsora-összejövetelt szerveztek, három házaspár plusz ő volt jelen. Az egyik pár Darren és Marcia Wanger volt: Darren a helyi bank elnöke, magas termetű, széles vállú férfi, megnyerő mosollyal. Az emlék pedig az volt, ahogy az anyja és Darren egy röpke pillantást vált egymással. Jézusom, gondolta akkor Virgil: ezek lefeküdtek egymással!

Régi szép idők a paplakban… És ki tudja, hátha tévedett – de még most is, ahogy visszarévedt az emlékre, tudta, hogy igenis igaza volt.

– Miért teszel olyan kevés szirupot a palacsintádra – szólalt meg a mama –, látod, azonnal beszívja a tészta, tegyél rá még egy kicsit!

MAJDNEM EGY TELJES órát töltöttek a templomban: Virgil egy hátsó padban ült, de így is vagy húszan, főleg idősebb hívők üdvözölték, és veregették vállon. Kedves népek az itteniek. A papa leadta a prédikációját: úgy tűnt, minden szépen és rendben megy a maga útján.

Kilenckor már úton volt Shinder felé. Duke is akkor érkezett a városba. Virgil mögötte ment, egészen a Welsh házig. Egyszerre szálltak ki az autójukból.