Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Susan J. Morris

Strange Beasts

Bindery Books, 2024

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-233-1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2024 by Susan J. Morris

© Hungarian translation 2025, Szente Mihály

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Anyunak, aki olvasott nekem gyerekkoromban, manapság pedig elolvassa azt, amit írok.

És apunak, amiért megmutatta nekem, hogy a tudomány nincs is olyan messze a mágiától, és mert támogatta a szörnyetegek iránti szeretetemet.

Első fejezet

Az Abnormális Jelenségeket Kutató Királyi Társaság londoni irodája

1903. szeptember

Samantha Harker a cipősarka hangos kopogásától kísérve sietett el a mítoszokból kiragadott jeleneteket ábrázoló domborművek előtt. Gázlámpák fénye világította meg a véseteket, és a folyton táncoló árnyékok miatt a Minótaurosszal harcoló gorgók és fúriák úgy néztek ki, mintha mozogtak volna.

Dacára annak, hogy Sam minden egyes napon látta a domborműveket, nem tagadhatta, hogy valahányszor megpillantotta őket, végigfutott a hátán a hideg. Ő maga is egy rejtélyekkel és szörnyekkel teli világban dolgozott vadászként.

Pontosabban az Abnormális Jelenségeket Kutató Királyi Társaság ügynökei voltak a vadászok. Sam inkább Ariadnéra hasonlított, könyvekkel körülvéve töltötte a napjait, feltárta a Labirintus titkait, és fonalgombolyagokat adott a terepen dolgozó ügynököknek, hogy utat találjanak a szörnyetegekhez, majd élve és egészségesen hazajussanak.

Legalábbis általában ezzel foglalkozott. Samen ismét úrrá lett az a bizonyos izgalom, csak ezúttal némi félelem vegyült bele.

Megtapogatta hajfürtjeit, amelyek megint elszabadultak, hiába szurkálta tele őket hajtűkkel. Kölcsönkapott cipője kellemetlenül szorított – az anyja lába keskenyebb volt az övénél –, míg átázott szoknyája a combjára tapadt, mert hát London mindig megmaradt Londonnak, ami azt jelentette, hogy állandóan esett az eső. De az öltözete így is megfelelt a célnak. Meg kellett felelnie. Megérintette a nyakában lógó Szent Brigitta-érmét, hogy szerencséje legyen, és fennhangon megszólalt:

– Mr. Wright!

A márvánnyal burkolt előcsarnok másik végében járó, idős úriember fél lábbal a Társaság irodáihoz vezető lépcsőn állva megtorpant, és visszafordult. Mr. Wright mindig úgy nézett, mintha arra számított volna, hogy délelőtt el kell intéznie egy ghoult, hogy aztán délután már miniszterekkel tárgyaljon. Gondosan ápolt, őszes szakálla és hegyesre pödört bajusza még VII. Eduárd hasonló arcdíszeivel is versenyre kelhetett volna. Diorit kezében – az eredetit elvesztette egy kakasfejű sárkánnyal való, balszerencsés találkozás során –, az ujjai közé ékelve teasüteményt tartott, ami vastagon meg volt kenve azzal a lekvárral, amelynek kesernyés, brit változatát az amerikai ízléshez szokott Sam sosem tudta megszokni.

– Á, a Harker lány. Samantha – állapította meg Mr. Wright, és kedves mosolyt varázsolt az arcára, holott alig ismerte Samet, legfeljebb néha kért tőle kutatási anyagokat.

Sam viszont ismerte az idős úriembert. Meglátogatta a családját Chicagóban, amikor ő úgy nyolcéves lehetett. Az ételliftben kuporgott, ahol a legvékonyabb volt a fal, és végighallgatta, hogy Mr. Wright kérleli az apját, Jonathan Harkert, hogy csatlakozzon a Társasághoz. Az anyjától, Minától pedig azt kérte, engedje meg, hogy a Társaság tudósai tanulmányozzák. Mina azon kevesek közé tartozott, akik valaha egy szörnyeteg uralma alá kerültek, és úgy jutottak ki belőle, hogy önmaguk maradtak – bár ő kapott egy vörös sebhelyet a homlokára ott, ahol a Szent Ostya megégette, mialatt Drakula befolyása alatt állt.

Jonathan és Mina Harker természetesen nemet mondtak. Gondolniuk kellett Samre és a fivérére, márpedig a Társaság aligha biztosított gyermekek felneveléséhez megfelelő környezetet. Ám Sam a dolog megszállottja lett.

– Kutatási részleg, második szint, nemde? – kérdezte Mr. Wright, míg Sam a csarnokon átvágva odament hozzá. – Ön az édesanyja kiköpött mása.

Sam elpirult, és biztosra vette, hogy az öregúrnak pontosan ez volt a szándéka. Mr. Wright valaha imádta az anyját – sőt, még manapság is, noha a Mina Harker életét megzavaró szörnyek iránti fixációja eltorzította az érzéseit. Mr. Wright együtt járt egyetemre Sam apjával, és mielőtt Harkerék átköltöztek Amerikába, gyakori vacsoravendégnek számított a házukban.

Maga Sam nem látott különösebb hasonlóságot. Ó, ha nagyon akarta, fel tudta fedezni magán az anyja barna szemét és az apja kissé lefelé görbülő száját. De számára minden hasonlatosság abban csúcsosodott ki, hogy az anyja régi, kockás szoknyáját és fehér blúzát viselte – ez az ő szándéka volt. Mi több, hogy teljessé tegye a hatást, az anyja egyik nagy becsben tartott teknőshéj-fésűjével rögzítette szőke haját, amit akkor kapott tőle, amikor Londonba utazott.

Sam tudta, hogy minden elérhető segítségre szüksége lesz.

Mr. Wright harapott egyet a teasüteményből, és intett Samnek, hogy zárkózzon fel mellé.

– Mit tehetek önéért, Miss Harker? – kérdezte aztán, és nekivágtak a lépcsőnek. – Attól tartok, nincs sok időm. A jelek szerint egy glaistig alszik az íróasztalom alatt, és ázott kecskeszaggal tölti meg az irodámat, de amíg odaérünk, az öné vagyok.

– Szeretnék dolgozni a párizsi eseten – válaszolt Sam kapásból, és még csak arra sem vesztegette az időt, hogy megkérdezze, mit keres egy félig nő, félig kecske teremtmény az öregúr irodájában. – Terepügynökként.

Mr. Wright félrenyelte a süteményt. Fuldokolva köhögött, majd azt kérdezte:

– A Fenevad támadásairól beszél?

Sam együttérzett az idős férfival: a párizsi eset nem éppen reggeli mellé való téma volt.

Négy brutális gyilkosság történt kevesebb mint két hét leforgása alatt, négy különböző helyszínen: egy művészeti galéria mosdójában, egy exkluzív étkezőben, egy mozgó hintóban és egy balettszínház páholyában. Az újságok minden egyes napon arról írtak, hogy valahol rábukkantak az áldozatok egy-egy darabjára – itt egy ujjra, amott egy májra. Ugyanakkor, különös módon, a szívük egyelőre nem került elő. Sam úgy gondolta, hogy azokat a gyilkos megette.

– Az egy véres ügy, nem nőnek való – jelentette ki Mr. Wright.

– Az áldozatok kivétel nélkül férfiak – érvelt Sam, és megkímélte az idős férfit annak ismertetésétől, hogy egy nőnek milyen véres ügyei akadnak néha. – Valamennyien párizsiak voltak, és tekintélyes vagyonnal rendelkeztek. A gyilkos egy bizonyos típusra vadászik, és én nem tartozom közéjük. Ugyanolyan biztonságban leszek Párizsban, mint London utcáin.

Mr. Wright jelentőségteljes köhécseléssel nyugtázta a kijelentést, majd azt felelte:

– Ugyanakkor, ön kutató, méghozzá egy kimondottan ígéretes kutató. Mi az ördögért akarná feladni ezt a terepmunkáért?

Ha Sam őszinte akart lenni, nem akart lemondani róla. Szerette a könyvtárat. Valahányszor belépett, az az érzése támadt, hogy egy templomban jár, nem pedig egy világi hivatalban. Mítoszokból származó, csodás jelenetek ábrázolásai borították a boltíves mennyezetet. Súlyos könyvespolcok szegélyezték a termeket, közöttük aranyozott keretű, zavarba ejtő olajfestmények függtek, amelyek vérben fürdő királynőket, valamint embereket felfaló isteneket ábrázoltak.

Sam sokszor órákat töltött a polcok között, mialatt gázlámpák villózó fényénél, obskúrus referenciákat keresve átfésülte az archívumot, mindeközben régi könyvek megnyugtató szaga vette körül, és régi, nyári délutánok emléke lebegett a feltornyosuló polcok között.

Ám a könyvtárban nem találhatta meg a válaszokat, amelyekre szüksége lett volna – két éve volt rá, hogy meggyőződjön erről.

– Tudja, Mr. Wright, hogy milyen érzés a kutatási osztályon dolgozni? – kérdezte válasz gyanánt. – Olyan, mintha megpróbálna megoldani egy ügyet úgy, hogy csak a borospalack áll a rendelkezésére, de hiányzik a bor, a személy, aki megitta, és a társaság, ami körülvette, mialatt ivott. A terepen dolgozó csapatok elküldik nekünk a nyomokat, de a legjobb nyomokat nem lehet bezacskózni. Azokat látni, hallani, szagolni kell. Segíthetek megoldani ezt az ügyet, de nem innen.

Mint a legjobb hazugságok, ez a kijelentés is nem kevés igazságot tartalmazott. A rejtélyek megoldása fele részben arról szólt, hogy az ember tudja, hol keresse a bizonyítékokat. És ehhez meg kellett tanulnia figyelni, hogy ne csak azt hallja meg, amit a tanúk hangosan kimondanak. Ismernie kellett a pillantások, a megránduló szájak titkos nyelvét, és az emberi szemben felfedezhető, különféle csillanások egész sorát. Úgy kellett figyelnie és hallgatnia, mintha az élete múlt volna rajta – mert olykor tényleg ez történt.

A terepen dolgozó ügynökök értettek a szörnyek megöléséhez, Samnek ezt el kellett ismernie, de nem tudtak figyelmesen hallgatni.

Ugyanakkor, nem ezért volt szüksége arra, hogy Mr. Wright rábízza a párizsi ügyet.

– Szagolni? – kérdezte Mr. Wright, és felnevetett. – Miss Harker, a szenvedélye igazán dicséretes, és a jelentéseiből tudom, hogy kiválóan működnek az érzékszervei, de azért ön mégsem egy detektív a Baker Streetről. Semmit sem tudhat meg abból, hogy valaminek milyen szaga van…

– Érzem magán, hogy van egy szeretője – vágott közbe Sam mosolyogva, és az öregúr nyomban elhallgatott. – Jegygyűrűt visel, de az öltönye jázmin, gardénia és vadrózsa illatát árasztja, méghozzá elég erősen, hozzá kell tennem. Ezek az illatok romantikus találkákat képviselnek, titkos szerelmet és fájdalommal vegyes örömöt.

Sam természetesen csalt egy kicsit. A felsoroltakból valóban érzett valamit, de a vadrózsa illata? Azt még egy kopó sem tudta volna megkülönböztetni a többitől. A hölgy parfümének összetevőiről a pletykaposta révén szerzett tudomást. Ezt a hálózatot nők tartották fenn, akik az unalmas munkákat végezték a Társaságnál – takarítottak, osztályoztak, archiváltak, kávét főztek és hordtak szét –, és mindezt anélkül, hogy mások felfigyeltek volna rájuk, mintha ők a szellemek valamiféle szelíd változatai lettek volna.

Elvégre Sam kutatóként dolgozott – hát elvégezte a szükséges kutatást.

– A tiszteletre méltó nők divatja – folytatta – az egyetlen forrásból származó illat, és sosem magukon viselik, hanem csakis a tárgyaikon, ennélfogva a nyomok, amiket átadnak másoknak, nagyon gyengék. Annyi bizonyos, hogy az ön felesége igazi úrhölgy, ami azt jelenti, hogy ez a parfüm valaki mástól származik. A hármas illat azt sejteti, hogy az illető egy fiatalabb nő, amit a kiválasztott összetevők is megerősítenek. Ezenfelül, mivel a parfüm valósággal elborítja önt, ez az jelzi, hogy a hölgy szinte fürdött benne…

– Ebből elég! – vágott közbe Mr. Wright elvörösödve. – Bár, én kerestem a bajt, azt hiszem.

Sam fejet hajtott, és azt felelte:

– Számíthat a diszkréciómra.

Mr. Wright ekkor első ízben szembefordult vele, és átható tekintettel fürkészte. Ha feldühödött, egy egészen másfajta fenevaddá változott, mintha eddig alva járt volna, és csak most riadt volna fel.

Sam annyira nyugtalanítónak találta ezt, hogy kényszeríteni kellett magát, hogy a férfi szemébe nézzen.

– Jól van, Harker – csikorogta végül Mr. Wright. Attól, hogy kihagyta a tiszteletteljes „Miss” megszólítást, Sam összerezzent, és arra gondolt: sikerült. – De attól tartok, nem beszéltem teljesen nyíltan önnel. A párizsi ügyet már megkapta valaki.

– Micsoda? – kérdezte Sam riadtan. – Kicsoda?

– Miss Helena Moriarty.

– Lady M? – mondta Sam, és elcsüggedt. A londoni irodában csak egyvalaki volt híresebb Mr. Van Helsingnél, méghozzá a hírhedt Lady M, vagy illedelmesebben: dr. Helena Moriarty. Zseniális és nem kicsit félelmetes nő hírében állt, és sosem dolgozott társsal – nem mintha bárki szeretetett volna a partnere lenni.

Az egyetlen lánya volt Moriarty professzornak, a férfinak, akit a Scotland Yardon a Bűn Napóleonjaként emlegettek, a férfinak, akiről azt suttogták, hogy ő áll a nyugati világ bűnözői tevékenységének fele mögött, kezdve a felbecsülhetetlenül értékes francia olajfestmények ellopásától egészen az egyiptomi múmiák feketepiacon való értékesítéséig. A férfi, aki végzett London legragyogóbb elméjével, magával Sherlock Holmesszal.

A bűnöző zseni majdnem dr. Watsont is a sírba küldte, de a derék doktor életben maradt, hogy beszámoljon Moriarty gaztetteiről, és ezek után a professzor kénytelen volt az egyetemi állását elhagyva elrejtőzni. Egyes híresztelések szerint Moriarty professzor továbbra is irányította árnyékbirodalmát, de ezt senki sem tudta bizonyítani. Mi több, még arra sem talált bizonyítékot senki, hogy a férfi egyáltalán életben van.

– Mit tud a hölgyről? – kérdezte Mr. Wright.

– Azt, hogy terepügynök és Oxfordban végzett vegyész, akinek a szakterülete a szuperkritikus folyadékok világa, bár nemrégiben publikált egy tudományos írást, ami a folyadékkromatográfiáról szól. És… ööö… – Sam elhallgatott egy pillanatra, hogy gondosan megválogassa a következő szavait, végül így folytatta: – Úgy hallottam, hogy nagyon okos.

Valójában azt hallotta nemrégiben, hogy dr. Helena Moriarty, amikor szembekerült egy férfival, aki folyton zaklatta őt, beleásta magát a méhészet rejtelmeibe, majd előállította a méhkirálynő illatanyagát, és belecsempészte a zaklatója borotvakrémjébe. Ezt követően a férfit állandóan méhek tucatjai rajzották körül – lehetetlen módon rátaláltak, akárhová ment, bemásztak a repedéseken, kulcslyukakon, szellőzőnyílásokon és kéményeken. És mindez elég volt ahhoz, hogy az őrületbe kergesse az illetőt.

„A szegény apróságok csak barátkozni akarnak” – mondta dr. Moriarty abban a tudatban, hogy a szavai eljutnak az áldozathoz. Mert valóban, a méhek csupán kétszer-háromszor csípték meg a férfit.

Talán szükségtelen elmondani, az illető ezek után békén hagyta a hölgyet.

– Jól van. Nos, egyszerűsítsük le a dolgot – javasolta végül Mr. Wright, és előrenyújtotta a tekintélyesnek ható aktatáskát, amit mostanáig a kezében tartott. Sam átvette, és sokkal nehezebbnek bizonyult, mint várta, kis híján elrántotta, de sikerült megőriznie az egyensúlyát. – Vigye ezt le Miss Moriartynak! Ha meg tudja győzni arról, hogy elfogadja társnak, és együtt dolgozzanak ezen az ügyön, akkor beszélek Mrs. Martinnal, hogy vegye át egy időre a feladatait a kutatási osztályon. De ha Miss Moriarty elutasítja önt, akkor azonnal és panaszkodás nélkül visszatér a munkájához.

– Természetesen – vágta rá Sam, és egy szempillantás alatt izgatott lett, de ideges is. És az az érzése támadt, hogy nem fog sikerülni a dolog. – Köszönöm, Mr. Wright.

– Örülök, hogy a szolgálatára lehettem. Kérem, adja át üdvözletemet a kedves édesanyjának – búcsúzott Mr. Wright, és megfogta az irodaajtó kilincsét. – Te jó ég, innen érzem a kecskeszagot.

Sam nem kételkedett abban, hogy Mr. Wright azt várta tőle, hogy miután megtudja, ki lesz a társa, lemond arról, hogy részt vegyen a párizsi nyomozásban. Ugyanis dr. Moriarty nem mindig dolgozott egyedül. Három esetben társat vett maga mellé. És a társak minden egyes esetben, titokzatos módon elhaláloztak a nyomozás helyszíne felé vezető úton. Igaz, a kegyetlen és rejtélyes halál nem számított szokatlannak ebben a szakmában, mindhárom ügyet gondosan kivizsgálták, és dr. Moriartyt a legcsekélyebb mértékben sem találták bűnösnek. Viszont három eset egymás után, és ott volt még az apja is…

Az emberek mondogatni kezdték, hogy átok ül a nőn. Mi több, egyesek állították, már a családneve elég ahhoz, hogy balszerencsét hozzon, mintha Shakespeare egyik darabjának szereplője lenne.

Megátkozták vagy sem, Samnek esze ágában sem volt feladni.

A lőtéren találta meg dr. Moriartyt – a karcsú alakot, aki fekete öltönyt és vörös nyakkendőt viselt, valamint hosszú, barna kabátot.

A levegőben lőporfüst szállongott, és hat, golyó ütötte lyuk sötétlett a céltáblára festett szörnyeteg szívén. Sam le volt nyűgözve – amikor ő utoljára fegyvert vett a kezébe, majdnem kilőtte az egyik mennyezeti lámpát. Dr. Moriarty szünetet tartott, hogy újratöltse a revolverét.

– Nem tudom, hol van – mondta fennhangon anélkül, hogy Sam felé nézett volna. – De ha rátalál, tegyen meg nekem egy szívességet: vágja szájon ököllel, rendben?

– Ki hol van? – tudakolta Sam.

Dr. Moriarty ekkor végre felé fordult. Az orra kissé ferde volt, és meglepően rövid, vörös hajfürtjei, amelyek kiszöktek keskeny karimájú, fekete kalapja alól, ritkás felhőként vették körül a fejét. A tekintete áthatónak érződött, és most egyenesen Samre irányult.

– Az apámról beszélek, természetesen – válaszolta dr. Moriarty. Elrakta a revolvert, lassú léptekkel odament Samhez, és kíváncsian tanulmányozta. Sam enyhe gyantaillatot érzett a lőporfüst szagában, és ennek nyomán megfordult a fejében gondolat, hogy dr. Moriarty talán hegedül, de azt is lehetségesnek tartotta, hogy túl nagyra tartja a kamaszkorában olvasott, a romantikával átszőtt detektívregényeket. – De maga nem miatta van itt, igaz?

– Samantha Harker vagyok, kutatási osztály, második szint. A párizsi ügy miatt jöttem – közölte Sam, azzal összeszedte magát, és előrenyújtotta az aktatáskát. Dr. Moriarty átvette, és a mozdulataiból ítélve egyáltalán nem találta nehéznek. – Szeretnék részt venni benne.

– Á, akkor önt küldik, hogy kémkedjen utánam. Ezúttal egy kutató, aki ráadásul nő... az úriember fejlődik, azt meg kell adni – jelentette ki dr. Moriarty, és úgy bólogatott, mintha most már minden világossá vált volna a számára. – Na persze, ezt egy szóval sem említette önnek. Bizonyára aggódott, hogy leolvasom az arcáról. Majd utólag fog szólni, csak figyelje meg!

– Jómagam erősen kétlem – válaszolta Sam. – Szerintem Mr. Wright azt gondolta, önként lemondok arról, hogy önnel dolgozzak.

– És miért nem teszi meg? – kérdezte dr. Moriarty, aki kellemesen dallamos, teljesen egyértelműen ír akcentussal beszélte az angolt. – Minden bizonnyal hallotta már a Lady M átkáról szóló pletykákat. Fel tudok idézni párat, ha érdekli, bár attól tartok, a legérdekesebbet még én sem hallottam. Akkor mit szólna ahhoz, amelyik... a méhekkel kapcsolatos?

– Az igaz? – kérdezte Sam kíváncsian.

– Számít? – kérdezett vissza dr. Moriarty a vállát vonogatva.

– Nem annyira, mint az, hogy erősen érdekel az ügy.

– Hmm. És miért érdekli ennyire?

Hetvennégy. Tíz. Százhárom. Nyolc, huszonnyolc, huszonhét. Negyvennégy, egy, ötvenhat...

– Mert meg akarom oldani – közölte Sam, és visszaűzte az elméjében keringő számokat az emlékezete mélyére. Dr. Moriartynak nem kellett tudnia a személyes indokairól. Amennyire ő maga tudta, csupán egy gyanú szelleme volt, ami egy félig elfeledett megrázkódtatás maradványaiban kísértett.

– Touché! – felelte dr. Moriarty, és felnevetett. – Jól van, lássuk, mit hoz ki ebből! – Rátette az aktatáskát a lőtér alacsony válaszfalára, és kinyitotta. Halk puffanással gázok szöktek ki belőle, és rothadó hús bűze kezdett terjengeni.

Sam visszahőkölt. Egy levágott emberi kéz lapult a táskában. Úgy hevert ott, mint egy, a hentesnél vásárolt húsdarab, gondosan becsomagolva egy zakó ujjába. A gyémánt mandzsettagombon vér vöröslött.

– Ó, ez... – kezdte Sam, és kifejezések villantak át az elméjén, szörnyű, borzalmas, iszonytató, de csak annyit mondott: – ...érdekes, nemde? – És az orrára nyomta a ruhája ujját.

– A könyvein kívül egy vérrel, kínnal és halállal teli világ terül el, Miss Harker – válaszolta dr. Moriarty. – Ha nem képes megbirkózni ezzel, akkor a párizsi esettel végképp nem lesz képes.

– Különféle dolgokat érzek, és azokkal is megbirkózom – állította Sam, és megborzongott, mert elképzelte, mekkora erő kellett ahhoz, hogy valaki tőből letépje egy ember karját. A könyvtárban bizonyára létezett olyan kötet, amiben utánanézhetett a kérdésnek. – Miféle ember lennék, ha nem borzadnék el ettől?

– Valóban, miféle ember lenne? – felelte dr. Moriarty kissé gonoszul mosolyogva, és Sam elméjén átvillantak a Lady M-ről szóló pletykák. – Akkor mondja el nekem, ez a bizonyíték mit árul el önnek a támadóról! Azon kívül, hogy a bűn, amit elkövetett, szörnyűséges.

Sam vonakodva bár, de felhagyott a nő arcának tanulmányozásával, és szemügyre vette a véres kart.

– A támadó erős... rendkívüli módon erős – mormolta, mire dr. Moriarty horkantott egyet. Igen, ez teljesen nyilvánvaló volt. Sam lassan elforgatta a táskát, és tovább fürkészte a kart. A felkarcsont végénél apró mélyedések látszottak, ami arra utalt, hogy a támadó megrágta, miközben az utolsó cseppig kiszívta a csontvelőt, és Sam csendes elégedettséget érzett, amiért igaza volt, noha időközben felfordult a gyomra. – A támadó valószínűleg megette az áldozata egyes részeit. A gyűrűsujjon bemélyedés látszik, minden bizonnyal egy jegygyűrű volt ott, de tekintetbe véve azt, hogy az elkövető megcsonkította a testet, de nem vette magához a gyémánt mandzsettagombot, kétlem, hogy az elsődleges indíték a rablás lett volna.

– Ez minden? – kérdezte dr. Moriarty, és összefonta a két karját a keblén.

Nem lehetett ennyi az egész. Sam tudta, ha nem hoz ki többet a vizsgálatból, Lady M-et semmi sem fogja arra ösztönözni, hogy bevonja őt az ügybe. Találnia kellett valami mást, valami olyasmit, amit még az éles szemű, tapasztalt ügynök sem vett észre.

Volt még... volt még egy dolog, amivel megpróbálkozhatott. Vetett egy pillantást dr. Moriartyra, aki úgy meredt rá, mintha ő egy megoldásra váró rejtély lett volna. És ha lebukik...

Félelem kerítette hatalmába, és elszorult a torka. Nem bukhatott le. Dr. Moriarty nem tudhatta meg, hogy ki ő. Hogy mi ő. De a vizsgálatot sem hagyhatta félbe.

Mielőtt meggondolhatta volna magát, megfogta a letépett kart, hogy megfordítsa, közben forrón remélte, hogy dr. Moriarty az iszonyodásnak tulajdonítja az ujjai remegését. Abban a pillanatban, hogy az ujjvégei súrolták a zakó szövetét, végigfutott a hátán a hideg. Hirtelen az az érzése támadt, hogy a körmei a padlót kaparják, és fogak mélyednek a hasába. És hangokat hallott, mintha valaki sírt volna.

Az érzések pár pillanat múlva elillantak, nyomtalanul, mintha soha nem is léteztek volna. Sam azon kapta magát, hogy a halott férfi karját markolja – a körmök töredezettek voltak, némelyik leszakadt –, és sietve elengedte. Dr. Moriarty őszinte elragadtatással figyelte őt, és ennek láttán elvörösödött félelmében és szégyenében.

„Élénk a képzeleted – hazudta neki az anyja, amikor Sam még csak gyermek volt. Szorosan ölelte őt, a haját simogatta, és így folytatta: – Ezek csak álmok, amik éjszakáról maradtak a fejedben. Ne törődj velük! Bízz a logikában! Bízz a szabályokban! Ha betartod őket, biztonságban leszel.”

„Az ifjú hölgy egy csatorna” – mondták az orvosok, miután a bentlakásos iskolában sem tudták rendbe hozni őt, és az apja válaszokat követelt.

„Azt jelenti, hogy fogékony vagy a gonosz befolyására” – ezt Jakob van Helsing suttogta Samnek, amikor épp csak tizenévesen, a Társaság egyik estélyén elszöktek a szüleiktől, és besurrantak a könyvtárba. És, mint azt Sam idővel megtudta, ez volt az, amit a legtöbb ember a csatornákról gondolt. „Látomásokat kapsz szörnyetegektől, ahogyan anyád is. Tévútra vezetnek téged, és mindenki, aki fontos neked, szenvedni fog emiatt.”

Samnek arra is rá kellett jönnie, hogy ha nem vigyáz, és valaki rajtakapja, amint éppen látomást csatornáz, könnyen az őrültek házában végezheti. És nem is igazán tudta volna hibáztatni ezért az embereket. A látomások szörnyetegektől származtak, ahogyan azt oly alaposan dokumentálták az erdélyi ügy után. Ha beengedett volna egy rosszat, az megronthatta volna; ez történt akkor, amikor az anyja látomásokat csatornázott Drakulától. Vagy ami még rosszabb, átalakulhatott a szörnyeteg önmagává, mint a Harkerek néhai barátja, Lucy – átváltozhatott volna pontosan azzá a teremtménnyé, ami ellen harcolni akart.

Ettől függetlenül, tisztában volt azzal, hogy mutatnia kell valamit dr. Moriartynak, máskülönben nélküle indul el Párizs felé, és akkor sosem oldhatja meg azoknak a számoknak a rejtélyét.

Ez az... a rothadó hús bűze és a halott férfi parfümjének erős fenyőillata mellett a só gyenge szaga érződött. Sam nyugtalanítónak találta, mintha egy erdő kellős közepén érezte volna meg az óceán szagát. Nem tartozott oda.

Gyenge bizsergést érzett a tarkójában – a látomása alighanem a valóságot tükrözte.

– A támadó sírt az áldozat mellett – mondta lassan, megfontoltan. Nem tudott megszabadulni attól az érzésétől, hogy ez fontos valamiért, bár hogy miért, azt egyelőre nem sejtette.

– Á, igen. Harker... Mint Mina és Jonathan Harker – jegyezte meg dr. Moriarty, és árgus tekintettel figyelte őt.

– A kar hátulján a szövet merevebb, mint másutt – folytatta Sam –, de nem a vér miatt. Enyhe sószagot áraszt, és hacsak az áldozat nem volt egyedülállóan ruganyos, akkor a gyilkosa volt az, aki sírt.

Dr. Moriarty a kar fölé hajolt, szimatolt pár pillanatig, majd a szemét tágra nyitva kijelentette:

– Igaza van.

– De miféle ember sír azután, hogy elkövetett egy ilyen aljas gyilkosságot?

– Nagyon jó kérdés – helyeselt dr. Moriarty, és becsukta az aktatáskát. – Rendben, Miss Harker. Felkeltette az érdeklődésemet.

– Kérem, szólítson Samnek – mondta Sam hirtelen ötlettől vezérelve.

– Akkor ön szólítson engem Helnek – válaszolta dr. Moriarty –, és mostantól tegeződünk.

– Mint A Szentivánéji álom... – jegyezte meg Sam, mire Hel elmosolyodott, és azt felelte:

– Biztosra veszem, hogy gyorsan össze fogunk barátkozni. Most az lesz a legjobb, ha nekiállsz csomagolni. Holnap reggel indulunk Párizsba.

Sam arra gondolt, hogy ez túl könnyen ment. Lady M nem szokott társakkal dolgozni. Mi változott meg?

És hamar rájött a megoldásra: az történt, hogy csatornázott dr. Moriarty előtt. Ez váltotta ki a változást.

Sam elhagyta a lőteret, és rögtön ezután azzal szembesült, hogy dr. Wright – egy tanyasi udvar szagát árasztva – őt várja az előcsarnokban. Az idős férfi magához intette, gyors és udvariatlannak ható mozdulattal.

– Miss Harker! – mondta fennhangon.

Sam kavargó gondolatai hirtelen elillantak attól a felismeréstől, hogy az okosan kifundált terve akár fenyegetőnek is hathat, és később még megbánja, hogy előhozakodott vele.

A lőtér ablakán benézve Helre pillantott, ám ő már folytatta a gyakorlatozást, de legalább a fegyverdörgés biztosította Sam számára, hogy mások ne hallják azt, ami most fog elhangzani.

– Ha arról óhajt beszélni, amit korábban mondtam... – kezdte bizonytalanul.

– Nem, szó sincs róla – felelte Mr. Wright, és Sam jócskán megkönnyebbült. – Jól sejtem, hogy Miss Moriarty hajlandó maga mellé venni önt?

– Igen – erősítette meg Sam. – Reggel indulunk Párizsba.

– Kiváló, kiváló – helyeselt Mr. Wright, aki a szokottnál többször ismételte magát. – Majd beszélek Mrs. Martinnal, ahogy ígértem. És cserébe... a Társaság nagyra értékelné, ha az expedíció során rajta tartaná a szemét Miss Moriartyn.

– Úgy érti, hogy kémkedjek utána? – fakadt ki Sam, és egyszeriben megértette: Mr. Wright ezért hagyta, hogy ő bekapcsolódjon az ügybe. Helnek igaza volt. A férfi válla felett megint Helre nézett, aki ugyan egy szót sem hallhatott, de most kacsintott egyet, amivel azt üzente: „én megmondtam”.

– Nem várok öntől efféle durva dolgot – jelentette ki Mr. Wright. Sam, ha vonakodva is, megint őrá irányította a figyelmét, míg a fejében egymást kergették a gondolatok. – De Miss Moriartynak három társa volt három külön nyomozás során, és egyik sem tért vissza élve. És most itt van ön, aki még csak nem is terepügynök. Vagyis csupán... azt javaslom, tartsa nyitva a szemét, a saját biztonsága érdekében.

– A szörnyvadászat veszedelmes vállalkozás – állapította meg Sam, és bár nem tudta biztosan eldönteni, mit érez, azt biztosan érzékelte, hogy rossz célra akarják felhasználni. – Nyilvánvaló, hogy dr. Moriartynak és nekem is nyitva kell tartanunk a szemünket a biztonságunk érdekében ezen utazás során.

– Mi sem természetesebb – vágta rá Mr. Wright, és gyors mozdulattal Sam kezébe nyomott egy dossziét. Sam rossz ízt érzett a szájában. Amit kapott, az nem egy személyi akta volt, hanem a Hel korábbi társainak haláláról szóló jelentések gyűjteménye.

Hát persze. Akármi történt az egyes esetekben, mennyiben felelős értük Hel, és mennyiben az apja? Mindazok alapján, amiket Sam elolvasott, dr. Moriarty kivételesen jó terepügynök volt, több ügyet göngyölített fel hat hónap alatt, mint a legtöbb ügynök egy év alatt.

Ugyanakkor a társai valóban meghaltak.

– Ebből az aktából minden kiderül – közölte Mr. Wright. – Ezen felül, tudjon róla, hogy egy olyan hotelben fognak lakni, amelynek valamennyi szobáját felszerelték telefonkészülékkel. Tudomásom szerint az egész nagyon modern és a fényűzés csúcsa. A személyzet némelyik tagja nekem dolgozik, de természetesen ők nem lehetnek jelen mindenütt. Szóval, ha ön történetesen lát vagy kiszagol valamit, ami nem pont olyan, amilyennek lennie kell, akármilyen jelentéktelennek tűnik is az adott dolog, kérem, ne tétovázzon értesíteni!

– Köszönöm – felelte Sam, elsősorban azért, mert a férfi ezt várta tőle.

– Ne hálálkodjon nekem, mert azzal, hogy elengedem, számtalan veszélynek teszem ki – válaszolta Mr. Wright, azzal vállon veregette Samet. – Sok szerencsét, Miss Harker!

Amilyen bonyolultak lettek a dolgok, Sam kezdte gyanítani, hogy szüksége is lesz némi szerencsére.

Második fejezet

Az Abnormális Jelenségeket Kutató Királyi Társaság londoni irodája

Ha a társaság könyvtára templomnak érződött, a fő tanácsterem valami egészen másnak. Sam mostanáig csak egyszer merészkedett be ide, amikor rátalált egy trollokról szóló, ritka írásra, amit Mr. Wright kért tőle, mielőtt expedíciót vezetett Norvégia egyik távoli erdőjébe, és akkor sem tölthetett itt sok időt. Még most, ezen a reggelen is, amelyen arra készült, hogy Párizsba utazzon, még most is betolakodónak érezte magát, mintha maga a helyiség megérezte volna rajta a könyvek szagát, és nem akarta volna bebocsátani.

A súlyos vasajtót a világ különböző tájairól származó, védővarázsokat képviselő szimbólumok vésetei borították, az ezüst ajtógombba egy rég elfeledett szent ereklyéje volt ágyazva. Sam elfordította a gombot, és kinyitotta az ajtót.

A kupolát formázó üvegtetőn át kísérteties, kora hajnali fény vetült egy vadrózsával, fokhagymával, sisakvirággal és zsályával teli virágtartóra. A növényeken túl terebélyes mahagóni asztal állt, amelynek karcolásokkal borított lapján térképek, tekercsek és kalendáriumok álltak kisebb-nagyobb halmokban, ezoterikus és tudományos anyagok egyaránt.

A burgundi vörös és arany falakon valóságos fegyvertár függött: hegyi kőrisből faragott karók, díszes keresztek, kökényből készült, különféle mérgekbe mártott nyílvesszők, kések, amelyek élét ezüsttel vonták be, és súlyos vasláncok. Alattuk patikaszekrények sorakoztak, a több száz apró fiók színültig volt szentelt sóval, csontkulcsokkal, ezüstgolyókkal, és minden mással, amire egy terepügynöknek szüksége lehetett.

A Társaság vadászai ebben a helyiségben készültek fel a küldetésükre. És most Samen volt a sor.

Alig tudta elhinni.

Amikor annak idején elmondta otthon, hogy szeretne csatlakozni a Társasághoz – jóllehet inkább kutatónak, semmint szörnyvadásznak –, arra számított, hogy az anyja büszke lesz. Ezzel szemben csupán elborzadt.

– Miből gondoltad, hogy örülni fogok annak, hogy a lányom az életét kockáztatja? – kérdezte Mina Harker, és olyan letörten nézett, hogy Sam majdnem meghátrált.

– De hát te magad szörnyekre vadásztál – mondta tiltakozás gyanánt.

– Ó, édesem – felelte Mina, és a kezébe vette Sam kezét. – Azt tettem, amit kellett. A másik lehetőség az lett volna, hogy magam is szörnyeteggé válok. A saját lelkemért harcoltam. Miféle anya akarná ezt a lányának?

Sam elvörösödött az emlék hatására. Ó, mire is gondolt, amikor a Társaság legjobb terepügynöke előtt csatornázott! Ha igazán őszinte akart lenni magához, szerencsésnek mondhatta magát, amiért nem bizonyította be, hogy egy tébolydában lenne a helye, mialatt csinálta.

Ugyanakkor bevált – suttogta egy hang a tudata mélyén.

Kihúzott egy fiókot, és végigfuttatta az ujjait a benne lévő tárgyakon, majd kiválasztott egy tőrt. A rákötözött címkén szereplő felirat szerint a nemeai oroszlán egyik karmából készítették, ami a legendák szerint mindent elvágott, mindenen áthatolt. Sam ezt nem tartotta valószínűnek. Túl hosszú volt ahhoz, hogy egy oroszlán karma legyen, sokkal inkább egy fogból készülhetett, ráadásul egy efféle műtárgyat inkább a kincstárban őriztek volna, nem pedig ott, ahol bármelyik vadász...

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és megszólalt valaki:

– Miss Harker?

Sam elejtette a tőrt. A hegyével előre zuhant, közvetlenül a lába mellett beleállt a márványlapba, és úgy meredt ki belőle, mint a legendás kard a kőből. Sam elsápadt – ezek szerint tényleg eredeti –, és amikor megfordult, Jakob van Helsinggel találta szemben magát.

Jakob, a nagyra becsült Van Helsing professzor fia magas volt, és széles vállú. Barna haját rövidre vágatta, és gondosan megformázta, az orra olyan egyenes volt, mint egy ógörög szoboré. A szemét folyton résnyire vonva hunyorgott, mint egy pisztolypárbajra készülő, kocsmai verekedő, bár Sam tudta, hogy a fiatal férfi ízig-vérig holland.

És még most is nevetséges, amerikai stílusú western csizmát viselt, amire akkor kapott rá, amikor a repülő óriásgyík esetén dolgozott Arizonában. Sikerült végeznie azzal a szörnyeteggel, és most annak barna pikkelyei borították a csizmáját, amelyek úgy csilingeltek minden egyes lépésénél, mint a macska nyakába kötött csengő.

– Á, Mr. Van Helsing – mondta Sam, és odébb mozdította a szoknyáját, hogy a szegélye a tőr markolatára boruljon.

– Mit keresel te itt? – kérdezte Van Helsing, és gyanakodva fürkészte Samet.

– Ugyanazt, amit te, ha jól sejtem – válaszolta Sam higgadtan. Emlékeztette magát, hogy minden joga megvan ahhoz, hogy itt legyen, függetlenül attól, hogy Van Helsing hogyan próbálja felidegesíteni.

Van Helsing horkantott egyet, és azt felelte:

– Ezt erősen kétlem!

Van Helsing – Jakob – régebben nem ilyen volt. Tetőtől talpig vadász, és semmi szív. Sam jól emlékezett még az őszi estékre, amiket az otthona körüli erdő felfedezésével töltöttek, amikor Jakob és az apja látogatóba érkeztek Hollandiából. Együtt figyelték a fák között táncoló, kék gyertyalánghoz hasonlatos lidércfényeket. Jakob, aki akkor lábadozott egy csaknem végzetes skarlát után, szerette lerajzolni a kísérteties fényeket, míg Sam történeteket mesélt róluk. Egészen addig, amíg a fiú apja rajtakapta őket.

– Meg akarsz halni? – kérdezte Van Helsing professzor, és haragosan nézett rájuk. – Hogy a te lámpásod is fényre gyúljon?

– Én szépnek gondolom őket – válaszolta Jakob kihívó hangon, és belépett Sam elé.

– Ezt gondolod – mordult fel Van Helsing professzor. – Ezek szörnyetegek! Lelkek, akik nem nyertek bebocsátást sem a Mennyországba, sem a Pokolba. A földön bolyonganak, és arra csábítják az óvatlanokat, hogy térjenek le az erkölcs útjáról. Tudod, hogy Samantha fogékony a befolyásukra. Neked kell vigyáznod rá!

– Ahogyan te vigyáztál Lucyre? – kérdezte Jakob, és ezt nem kellett volna mondania. Az apja mozdulatlanná dermedt, aztán csattanás hallatszott, és Jakob arca vörösbe borult, míg nagy, kék szeméből könnyek csorogtak.

Sam anyja a maga módján még rosszabb volt, mert ő még csak a hangját sem emelte fel.

– Elfelejtetted, hogy egy lidércfény volt az, ami Drakula kastélyához vezette apádat? Te, akinek mindenki másnál több oka van az óvatosságra? – kérdezte halkan és szelíden. Sam sokszor hallotta már ezt. Még mielőtt a szülei rájöttek volna, hogy különleges kapcsolat fűzi a szörnyekhez, mindenki, aki ismerte a születése körülményeit, meg volt győződve arról, hogy van valami baja a lánynak, aki akkor fogant, amikor az anyja Drakula befolyása alatt volt. – Soha többé nem követheted őket. Megértetted?

– De én csak...

– Esküdj meg rá! – vágott közbe az anyja.

Így értek véget az erdőben töltött, közös esték. Sam találkozott még néhányszor Jakobbal, de már semmi sem volt ugyanolyan.

Mire a Társaság egyik vacsoráján találkoztak, immár tizenéves fiatalként, a fiú olyan volt, mintha az apja mindent kikapart volna belőle, amit Sam ismert, és saját magát töltötte volna be a megüresedett helyre. Egy ízig-vérig Van Helsing lett belőle.

Jakob most felkapta a terepügynökök küldetéseit felsoroló listát a karcolásokkal teli asztalról, gyorsan átfutotta, majd a szemöldökét felvonva azt kérdezte:

– Ön kapta a Fenevad-gyilkosságokat?

– Jakob – szólt rá Sam –, ha nem ismernélek, azt hinném, aggódsz értem.

– Ne szólítson így! Már nem vagyunk gyerekek! – vágott vissza Van Helsing. És amit mondott, az teljesen egyértelmű volt. A régi Jakob örült volna annak, hogy Sam ilyen feladatot kapott, sőt talán szeretett volna vele menni. De ez a Jakob van Helsing rosszallón meredt rá, és azt mondta: – Valami más történik itt, és ezt ön is tudja.

– Valóban? – kérdezte könnyed hanghordozással Sam.

Van Helsing úgy nézett rá, hogy a tekintetétől egy egész virágoskert elhervadt volna, és így folytatta:

– Tényleg azt gondolja, hogy csak úgy önnek adták a Fenevad-gyilkosságokat? Önnek, egy lánynak, aki még sosem dolgozott terepen, és aki sikít, ha meglát egy patkányt? Nincs hozzá gyomra. Duendék. Duendék ügyében kell intézkednem. Nekem kellene dolgoznom a Fenevad-gyilkosságokon.

– A Fenevad nem nőket gyilkol – vetett ellen Sam, és erős kísértést érzett, hogy tudassa a férfival, trasgukkal lesz dolga – gonosz, manószerű lényekkel –, akik valójában a duende faj egyik alfajába tartoznak. – Emellett, nem egyedül megyek oda. Hanem dr. Moriartyval.

– Wright beosztotta Lady M mellé? – kérdezte Van Helsing, és résnyire vonta a szemét. – Így még rosszabb. Tudja, hogy ki az a nő? Hogy mit művelt?

– Azt tudom, hogy több ügyet oldott meg, mint maga!

– A társai kivétel nélkül meghaltak – mondta Van Helsing szenvtelenül.

– Ez a munka veszélyes – jelentette ki Sam eltökélten. – És minden lehetséges vád alól tisztázták dr. Moriartyt.

– Ez csak azt jelenti, hogy nem tudták elkapni – állította Van Helsing, és úgy csóválta a fejét, mintha Sam túl lassan gondolkodott volna. És talán valóban ez volt a helyzet. Sam nem tudta kitalálni, hogy Jakobnak mi a célja ezzel az egésszel. Először gyanakvónak tűnt, aztán irigynek, most pedig aggodalmasnak. Talán ő maga sem tudta, hogy valójában mit akar. – Menjen vissza a könyvtárba, Miss Harker! Majd én megbeszélem ezt a dolgot Mr. Wrighttal. Elképzelni sem tudom, mi szállta meg, amikor...

– Ne tegye! – vágott közbe Sam szelíden, és miután Van Helsing elhallgatott, illetve gyanakodva meredt rá, hozzátette: – Már nem vagyunk gyerekek.

– Komolyan azt képzeli, hogy el tudja titkolni Lady M elől, hogy ki maga? – kérdezte Van Helsing, és közelebb lépett, olyan közel, hogy Sam orrát megcsapta a felőle áradó bőrszag. – Hogy nem fog rájönni? Maga szerint mi fog történni, amikor a szörnyek nem csupán régi írások szereplői lesznek? Amikor majd elakad egy rejtély megoldásával, és nem lesz képes ellenállni a hangjuk csábításának? A titkoknak, amiket önnek ígérnek?

Sam elátkozta a családja beszennyezett múltját – Van Helsing még most is le tudta olvasni az arcáról, hogy mi az, amitől fél. A férfi egyike volt azon keveseknek, akik tudtak az ő... állapotáról. Hogy ő egy csatorna. Számítania kellett volna rá, hogy Jakob ezt felhasználja ellene.

– Úgy beszél, mint az anyám – válaszolta Sam, és képtelen volt úgy kimondani ezt, hogy ne érződjön a hangján a keserűsége.

– Mina jó asszony. Hallgatni kellene rá!

– Az, hogy jó, nem mentette meg – vágott vissza Sam. Az anyja homlokán lévő folt látványosan bizonyította ezt.

– Ha azt gondolja, hogy tétovázni fogok... – kezdte Van Helsing, de nem fejezte be a mondatot. Sam azonban így is tudta, mit akart mondani: nem fog tétovázni, hogy ártalmatlanítsa őt. Hogy végezzen vele, ahogyan az apja tette Lucyvel.

Samnek eszébe jutott az eset, amikor az idősebb Van Helsing kioktatta a fiát, hogy vigyáznia kellene őrá. Hogy ha meghalna, vagy ami még rosszabb, törött csatornává változna, akkor az Jakob hibája lenne. Azt a Jakobot talán érdekelte is, hogy mi történik vele, mivel akkoriban még barátok voltak. De ezt a Van Helsinget, aki most előtte állt, csakis a hírneve érdekelte. És Sam tudta, hogy ezt alaposan bele kell vésnie az emlékezetébe.

– Köszönöm, Mr. Van Helsing – mondta végül fagyosan. A kelő nap első sugarai megcsillantak a fenti üvegkupolán. A kocsi bármelyik pillanatban megérkezhetett, és Samnek már úton kellett volna lennie. – De tudok vigyázni magamra. Most pedig, bocsásson meg, fontos dolgom van.

Azzal, bár reszkettek a tagjai, a sarka hangos kopogásától kísérve, gyors léptekkel kivonult a teremből, magára hagyva Van Helsinget, aki meglepődve meredt a márványpadlóba fúródott tőrre.

* * *

Az első dolog, amit Sam megtudott Helről, az volt, hogy nem szereti a felszínes csevegést.

Hel felé hajolt, hogy a batár nyikorgása és a lovak patáinak csattogása közepette is hallani lehessen a hangját, és azt kérdezte:

– Honnan tudtad? – Csak így, egyszerűen, az alany vagy a tárgy kimondása nélkül.

Sam az angol nyelv nevében megsértődve csak annyit bírt kipréselni magából:

– Tessék?

Sam gyapjúból és selyemből készült, fehér utazóruhát viselt, és hozzá illő kesztyűt, amit az anyjától kapott. Szőke haját feltornyozta a széles karimájú kalap alatt – ez volt az első dolog, amit magának vett, amikor annak idején megérkezett Londonba. És biztosan tudta, hogy mindezt máris átitatta az utazók jellegzetes parfümje, ami az út pora, a frissen olajozott bőr és a kimelegedett lovak szagából tevődött össze. Nyolc órája utaztak, és a hatodik rejtvényt oldotta meg a reggeli újságban – tudatosan eleresztve a füle mellett a Mr. Wrighttól kapott akta szirénénekét, azét az anyagét, ami Helről és a volt társairól szólt, mit sem törődve azzal, hogy ezúttal a saját élete is veszélybe kerülhet.

Vele ellentétben Hel pontosan úgy nézett ki, mint az előző találkozásuk alkalmával. Fekete öltönyt viselt, hosszú, barna kabátot és vörös nyakkendőt. Vörös hajfürtjei szinte maguktól világítottak a gyengülő fényben. Ezek alapján Sam fejében felmerült a gondolat, hogy Hel nem ment haza tegnap este óta, vagy talán ő is éjszakai teremtmény, mint azok a szörnyetegek, amikre vadászni szokott. És ettől egyfajta, a szörnyetegek szokásaival és életmódjával foglalkozó kutatónak érezte magát.

Hel kibővítette és pontosította a kérdését:

– Honnan tudtad, hogy a gyilkos sírt az áldozat karja felett?

Ó... erről van szó. Sam mostanáig remélte, hogy Hel nem figyelt fel erre.

Több esze is lehetett volna. Tudta, hogy mit kockáztat, ha Lady M társaságában kimerészkedik a terepre – és nem csak a bőréről volt szó.

– Igazából csak egy megérzés volt – válaszolta.

– Megérzés? – ismételte a szót Hel.

– Ne mondd, hogy neked nincsenek megérzéseid – vágott vissza Sam kihívó hangon.

– Jó, nem mondom – felelte Hel nevetve.

Sam az olvasmányai alapján tudni vélte, hogy amikor valaki arra készült, hogy elhagyja Londont, az felért azzal, mintha háborúra készült volna. Trollok bujkáltak a hidak alatt, kísértetek köröztek minden régi csatatér felett – a harcok áldozatainak szellemei –, és rablók csaptak le az utazókra az útszűkületeknél a város határán kívül, és mindez egyszerre tűnt izgalmasnak és ijesztőnek.

Ehhez képest Sam számára az elsődleges veszélyforrást Hel jelentette. Akármit gondoltak róla mások, abban minden beszámoló egyezett, hogy hihetetlen éles eszű. Most ez a hihetetlenül éles eszű nő minden figyelmét őrá irányította, és ebben a szűkös kocsiban, ahol a térdük majdnem összeért, nem tudott elrejtőzni.

A terv úgy szólt, hogy estére érnek Doverbe, ahol kompra szállnak, és átkelnek a Csatornán Calais-ba, aztán egy teljes napot töltenek a vonaton, mire megérkeznek Párizsba. Amennyire Sam meg tudta ítélni, körülöttük több mérföldes körzetben nem akadt más, csak hangafű, kátyúk, és olykor egy-egy lappantyú kattogó hangja hallatszott. És annak esélye, hogy Hel felfedezi, hogy ő nem csupán szokatlanul fogékony, hanem egy valóságos csatorna, minden múló órával egyre nőtt.

– Egyébként még azt sem tudhatjuk biztosan, hogy a könnyek a gyilkostól származnak – mondta Sam, hogy elterelje a beszélgetést azokról a dolgokról, amelyek miatt lelepleződhetett. – Amennyire tudjuk, maga az áldozat is hullajthatta a könnyeket, miután letépték a karját.

– Nem valószínű – tiltakozott Hel. – A halottak nem sírnak.

– De lehet, hogy még élt egy darabig – vetette fel Sam.

Hel elutasítóan intett, és ezt felelte:

– Ó, halott volt, az teljesen biztos. Nem ömlött a vér, csak egy kevés került a zakó ujjára, és van néhány kék folt a bőrön ott, ahol összegyűlt. Mindez erősen arra utal, hogy a végtagot a halál beállta után tépték le a testről.

– Úgy tűnik, te mindent kitaláltál – jegyezte meg Sam, és kezdte feleslegesnek érezni magát.

– Éppen ellenkezőleg. A könnyeket nem vettem észre – válaszolta Hel. – Amiatt történt, mert megfogtad a kart? Meg kell érintened a dolgokat ahhoz, hogy megérzéseid támadjanak?

Sam egyből arra gondolt, hogy bajban van, de rászólt magára, hogy Hel csak ugratja. A normális emberek ilyeneket csináltak, és nem olyasmiket, hogy megfogtak egy levágott kezet, és összefonták ujjaikat a hideg, merev ujjakkal.

– Megéreztem a só szagát – mondta végül Sam. Már régebben rájött, hogy az élet sokkal könnyebb, amikor úgy viselkedik, hogy megfeleljen annak a képnek, amit mások gondolnak róla – amikor nem ellenkezik velük, és nem vitatja a világról kialakított nézeteiket. – Nagyon jó orrom van. Majd kérdezd meg erről Mr. Wrightot!

– Nyugtalanítalak? – kérdezte Hel, és Sam arcára villantotta a tekintetét.

– Nem! – vágta rá Sam, de közben úgy szorította ökölbe a kezét, hogy azt hitte, mindjárt letörnek a körmei, és hozzátette: – Igen. Kérlek... beszélhetnénk valami másról?

– Jól van, miért is ne – felelte Hel, és ha akadtak további kérdései, félretette őket. Amiért Sam abszurd módon hálás volt neki. – Akkor mondd el, mit tudsz a gévaudani fenevadról!

Sam egyből felélénkült – sokat olvasott erről a témáról –, és belekezdett:

– A gévaudani fenevad a jelentések szerint Franciaország egyik vidéki területén garázdálkodott száz évvel ezelőtt. Több mint száz embert ölt meg, míg végül egy helyi vadász ezüstgolyóval leterítette. – Sam elhallgatott egy pillanatra, és rövid tétovázás után folytatta: – A fenevad származása manapság is ismeretlen. Mialatt az ezüstgolyó használata vérfarkasra utal, tisztázatlan maradt, hogy egy farkasfalka gyilkolt-e, vagy egy ismeretlen szörnyeteg, vagy egy vérfarkas.

– Ami nem gátolt meg minket abban, hogy kiirtsuk őket – jegyezte meg Hel.

A lunáris lycantrópiától való félelem futótűzként söpört végig Európán. A vadászok golyós puskára cserélték sörétes fegyvereiket, ezüstérméket olvasztottak, hogy golyót öntsenek belőlük, és vérfarkasokat keresve járták az erdőt telihold idején.

– Vagyis – felelte Sam –, te azt mondod, hogy a párizsi eset is erről szól?

– Az újságok szerint igen – közölte Hel, és megmutatta Samnek a Le Petit Parisien reggeli számának főcímét: „Le retour de la Bête du Gévaudan”. A gévaudani fenevad visszatérése.

– Csakhogy az áldozatok teljességgel különböznek – vetette ellen Sam. – Az a fenevad nőket, gyerekeket és magányos utazókat támadott meg, mindig a városok határán kívül. Ebben az esetben a gyilkos kizárólag felnőtt férfiakkal végzett.

– Méghozzá gazdag férfiakkal – fűzte hozzá Hel szárazon. – Igazán kifinomult ízlés egy tomboló farkastól.

Egy vérfarkasnak is lehet kifinomult az ízlése – gondolta Sam. Ezen felül, a vérfarkasok ki tudták nyitni az ajtókat. Csakhogy az utolsó ismert vérfarkast harminc évvel ezelőtt, tíz évvel az ő születése előtt megölték, kitömték, és kiállították az akkor vadonatúj Természettudományi Múzeumban, New Yorkban.

Persze az is megeshetett, hogy életben maradt egy-kettő, és azóta nem vették észre őket. Sam a szemét résnyire vonva pillantott Helre, aki kissé gunyoros mosollyal figyelte őt.

– Egy eleven vérfarkas... – suttogta Sam.

Semmit sem tudhatott biztosan, de csak a puszta lehetőségétől annak, hogy tanulmányozhat egy élő vérfarkast – még ha az kissé gyilkos hajlamú is –, egy szempillantás alatt izgatott lett. És egy másodpercre még arról is megfeledkezett, hogy vigyáznia kell Hellel.

– Gondolod, hogy... – kezdte, de sosem fejezte be a mondatot.

A batár egy rándulással megállt. Ők ketten előrelódultak, és rögtön ezután berobbant az ablak ott, ahol az előző pillanatban még Sam feje volt.

Sam kirázta a haját az arcából, és mialatt üvegszilánkok csilingeltek körülötte, meglátott egy foltos, zöld bőrrel borított, inas kart, amint eltűnik a betört ablakból – és a bütykös ujjak az ő imádott londoni kalapját szorongatták teljesen összepréselve.

A következő pillanatban véreres, sárga szem foglalta el a kar helyét, és előbb ide-oda forgott, majd egyenesen őrá szegeződött. Felsikított, ijedten kapkodva a lehető legmesszebb hátrált az ablaktól, és hirtelen nagyon szűknek érezte a kocsi utasterét. Egy grindylow volt odakint. Kivéve, hogy nem lehetett az. A grindylow-k kétéltű, lesből támadó ragadozók voltak, tavak, folyók, és mocsarak lakói. Egy ilyen teremtmény nem sokáig maradt volna életben a poros, délvidéki hangafüves síkságon. Segítség nélkül nem. De ki...

Hel előhúzta a revolverét. Sam dermedten bámulta a fegyver csillogó csövét, és azt gondolta:

Ó, Hel...