GION NÁNDOR

Ezen az oldalon

GION NÁNDOR regényei 11.

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 77 7

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta:

Hívták a gyerekeket

A Keglovics utca csupán egy sor házból áll. Kisebb-nagyobb kertes házakból, a kertek egészen egy lapályos, füves rétig nyúlnak, ahol eső után mindig hatalmas tócsákban áll meg a víz. A házakkal szemben, a másik oldalon rozsdás drótkerítés húzódik, ott kezdődnek a temetők: a református temető, amelyet mindenki német temetőnek nevez, mivel a reformátusok majdnem mind németek voltak – és a zsidó temető. Pusztulásra ítélt temetők – nincsenek már sem németek, sem zsidók a városban –, legalább húsz éve nem hoztak ide egyetlen halottat sem, a sírokat benőtte a fű, a papsajt és a kutyatej, a szép márvány sírköveket pedig büdös juharfák vették körül. A zsidó temetőnek már a kapuja sincs meg, Romoda, az ácsmester ugyanis egy hideg téli éjszakán kiemelte a helyéről, hazavitte és feltüzelte. A német temető vaskapuja még áll. Ezt senki sem bántotta, mivel nem lehetett eltüzelni, a tartóoszlopok ugyan előrebuktak már egy kicsit, de azért még mindig szilárdan tartják a kaput, melynek a tetején ugyancsak vasból kikalapált hatalmas betűk azt hirdetik, hogy „Feltámadunk”. A temetők mögött kis folyó kanyarog, nyáron mindig keskenyre zsugorodik, és megtelik békalencsével és zöld hínárral. A hínárban, ha nagyon meleg van, fehér hasú, apró halak döglődnek. A Keglovics utcabeli gyerekek ilyenkor lejárnak a folyóra, és a partra szórják a fehér hasú halakat. Nyáron sokszor még a temetőknek is döglötthal-szaguk van.

A német temető vaskapujával szemben áll Romodának, az ácsmesternek a háza. A legnagyobb és a legszebb ház az egész utcában. Eredetileg kis, vert falú épület volt, de Romoda minden évben újabb szobákat épített hozzá, és a homlokzatát is kirakatta téglával. Az emberek csodálkoztak, nem tudták, miért van szüksége ekkora házra, hiszen Romoda egyedül élt, még csak vendégeket sem fogadott szívesen. De nem szóltak neki semmit, az ácsmester nem szerette, ha mások beleszólnak abba, amihez semmi közük. Opana, a nyugdíjas zsákoló egyszer megjegyezte ugyan, hogy egy asszonyra igazán szüksége lenne abban a nagy házban, de Romoda ráförmedt, hogy törődjék a maga dolgával, és továbbra is gondosan szépítgette a házát. A ház előtt egy régen kidöntött görcsös akácfa hever, annyira görbe, hogy Romoda semmire sem tudta felhasználni, ezért csak levagdosta az ágait, és a törzset ott hagyta kint az utcán. Ezen az akácfán szoktak üldögélni esténként a Keglovics utcabeli férfiak: csöndesen beszélgettek, vagy éppen hallgattak, és figyelték a sötétben settenkedő párokat, akik Váryék házába igyekeztek, ahol egy-két órára, ritkábban egész éjszakára szobát bérelhettek. Ezekről az egy-két órás szerelmekről néha csiklandós történeteket mesélt az öreg Madzsgáj, az egykori jegyző és Rozmaring Bandi, aki valamikor a környék első számú korhelyének számított. Ők mindketten Váryéknál laktak, ellátásukról a község gondoskodott – Váryné állítólag csinos összeget kapott értük minden hónapban –, így hát sok mindent tudtak az éjjeli látogatásokról, bár az egész dolog nem érdekelte őket túlságosan, utálták az egész Váry-házat; napközben is legszívesebben Romoda háza előtt üldögéltek, az esti beszélgetéseket pedig alig várták. Általában hatan-heten szoktak összejönni esténként, ennyien kényelmesen elfértek a kidöntött akácfán.

Aztán egy este nagyon sokan összejöttek. Még a hallgatag Váry is kimozdult otthonról, sőt eljött Berger, a feltaláló is, pedig ő, ha csak tehette, messze elkerülte Romoda házát. Olyan sokan voltak, hogy nem fértek el az akácfán. Ez akkor történt, amikor megjelentek a hídépítők: nagyszájú, hangoskodó emberek, már kora reggel lementek a folyóhoz, nevetve magyarázgattak egymásnak, és csakhamar megjöttek a traktorok is, vastag faoszlopokat és rengeteg deszkát hoztak. A traktorok hatalmas zajt csaptak, és ez szörnyen feldühítette a Keglovics utca lakóit, akik a hidat különben már előre is kimondhatatlanul utálták. A kis folyó, amely a temetők mögött éles kanyart vett, ez ideig elválasztotta őket a város többi részétől, megóvta őket mindenféle lármától és kellemetlenkedő idegentől. Jól tudták, hogy ha a híd elkészül, vége lesz a nyugalmuknak, autók, traktorok és szekerek csörömpölnek majd végig a Keglovics utcán, és vastag por lepi be a juharfák leveleit.

Ezért is jöttek össze valamennyien akkor este Romoda háza előtt, türelmetlenül topogtak, de nem beszéltek, várták, hogy Romoda mondjon valamit, ilyen esetekben legtöbbször ő szokott dönteni. Most azonban ő is hallgatott, mereven nézett a folyó felé. Ott, ahova az építőanyagot hordták, most tűz égett, bizonyára az éjjeliőr melegedett mellette.

–Nagy felfordulás volt ma – nyögte ki végül is Kiss Kurányi, aki már nem bírta tovább a hallgatást.

Romoda még ekkor sem szólt semmit, végignézett azokon, akiknek már nem jutott hely az akácfán, aztán felkelt, és elindult a német temető felé. A többiek csodálkozva néztek utána, akkor ő visszafordult, és azt mondta:

–Valami ülőalkalmatosságot kell szerezni.

Erre Kiss Kurányi, Opana és Rozmaring Bandi is utánaindultak a temetőbe. Lassan ballagtak, a sírköveket vizsgálgatták, aztán megálltak a két legnagyobbnál. Szép, fekete márványból készült csúcsos sírkövek voltak.

–Ezt elvihetnénk – mondta Kiss Kurányi –, ezt, amelyiken azt írja, hogy Gizike Schladt.

A fekete márványba üveggel fedett kis ovális fénykép volt beépítve, Romoda egészen közel hajolt, és hosszasan vizsgálgatta.

–Nagyon fiatalon halt meg – mondta.

–És milyen szép halott volt – mondta Opana. – A legszebb halott, akit valaha láttam.

–Miben halt meg? – kérdezte Romoda.

–Nem tudom – mondta Opana. – Talán torokgyík vagy valami ilyesmi. Valami ilyesmit mondtak, amikor temetni hozták. Rengetegen voltak a temetésen, s mielőtt leengedték volna a gödörbe, még egyszer megnézhette mindenki. Nagyon szép halott volt. Az arca fehér volt, és a szemei körül sötét karikák éktelenkedtek, de azért a legszebb halott volt, aki valaha láttam. Az emberek hangosan sírtak, és emlékszem, bejött a temetőbe a Modriék kutyája is, egy sárga, kócos szőrű dög, és egyszer csak úgy elkezdett vonítani, hogy az ember hátán végigfutott a hideg.

–Vigyük a másik sírkövet – mondta Romoda. – Beck Ervin városi tanácsos – olvasta hangosan. – Biztosan valami vén majom volt ez a Beck Ervin.

–Nem tudom, őrá nem emlékszem – mondta Opana.

–A Beck Ervint sokkal nehezebb lesz ledönteni – mondta Kiss Kurányi. – Vigyük mégis a Gizike Schladtot.

–Nagyon fiatalon halt meg – mondta Romoda.

–Kit érdekel az, hogy milyen fiatalon halt meg. Sokkal könnyebben elvihetnénk, mint a Beck Ervint.

–Fogd be már a szád! – mondta dühösen Romoda.

Nekivetette a vállát Beck Ervin sírkövének, és mozgatni kezdte. A többiek hátrább húzódtak, és figyelték az ácsmester erőlködését. A súlyos márványtömb nehezen mozdult meg, Romoda fújt és izzadt, hallották, ahogy csikorgatja a fogait, aztán egyszer csak eldőlt a sírkő.

Négyen is alig tudták megmozdítani, de azért elvonszolták, elgörgették Romoda háza elé, és most már mindenki leülhetett, és nyugodtan megbeszélhették a hídépítést. Jó ideig azonban csak szidták a traktorokat, a hídépítő munkásokat, meg azt, akinek egyáltalán eszébe jutott, hogy hidat kell építeni. Végül Romoda unni kezdte a fecsegést, és kijelentette:

–Néhány mély árkot kell ásni az utcában, hogy a traktorok ne járhassanak erre.

–Vígan elmennek azok a kertek mögött is – mondta az öreg Madzsgáj.

–Ott hadd menjenek – mondta Romoda. – Az a lényeg, hogy ne jöjjenek az utcába. Utálom, ha itt zúgnak a házam előtt.

–Szerintem a híd a lényeg – mondta az öreg Madzsgáj. – Nem érdekes, hogy a traktorok merről hordják az oszlopokat, a híd mégiscsak fölépül, és akkor megette a fene az egészet.

–A híd még ráér – mondta Romoda.

–Fel kéne gyújtani az egész cókmókot! – mondta Rozmaring Bandi. – Csuda száraz oszlopokat és deszkákat hordtak össze, fél perc alatt elégne az egész.

–Esetleg meg lehetne locsolni egy kis benzinnel is – mondta Berger, a feltaláló.

–Ezzel még várhatunk – mondta Romoda. Felállt, és zsebre dugott kézzel járkálni kezdett. – Szólni kell a gyerekeknek, hogy esténként menjenek el a folyó mellé a tűzhöz, és barátkozzanak meg az éjjeliőrrel.

–Az én fiaim már most is ott vannak – mondta Kiss Kurányi.

–Menjenek el minden este! – mondta Romoda. – A többi gyerek is menjen oda, és barátkozzanak az éjjeliőrrel. Most pedig ássuk az árkokat.

Másnap a traktorok nem tudtak végigmenni az utcán. A traktorosok káromkodtak, aztán a kertek mögé hajtottak, és a házakat megkerülve hordták az építőanyagot a hídhoz. Zúgásuk így is behallatszott az utcába, de azért aránylag mégis nyugalom volt, a por sem kavarodott fel, és a juharfák tiszta levelekkel zöldelltek a sírkövek közül. A híd azonban épülni kezdett. A folyó két partján elegyengették a talajt, aztán nagy csattogással leverték az oszlopokat.

A téglagyári munkások jöttek át először a hídon. Az oszlopok tetejére hevenyészve rászögeztek néhány szál deszkát, és a nagydarab Adamkóval az élen átimbolyogtak a víz fölött. Hatan jöttek át, köztük Dobre, a fűtő is, aki a Keglovics utcában lakott. Adamkó és a többiek az új Telepen laktak, és az épülő híddal nagyon megrövidült az útjuk. Jókedvűen mentek végig a Keglovics utcán.

Az utca lakói akkor este ismét valamennyien összegyűltek Romoda háza előtt.

–Utálom ezt az Adamkót – mondta Kiss Kurányi. – Rosszul leszek, ha végigkacsázik előttem azokkal a görbe lábaival.

–A reuma görbítette meg a lábait – mondta Szent János, a méhész. – Évekig meztelen lábbal dagasztotta a sarat, amiből a vályogot csinálják. A hideg sár elintézte a lábát, néha már alig tud talpra állni. Úgy hallottam, hogy ki is fogják rúgni a gyárból.

–Akkor is utálom – mondta Kiss Kurányi. – Olyan vékony a hangja, mint egy szűz lánynak.

–És hogy visítozott negyvenötben – mondta Opana. – Felállt egy téglarakásra, és visítozott, hogy „Miénk a gyár! Miénk a gyár!” Még tapsoltak is neki. Csak az öreg Forgács Tamás bácsi mondta a pofájába, hogy: „Nagy marha vagy te, Adamkó. Nem lesz az a gyár sohasem a tiéd. Csak a munka. Az igen, a munka mindig a tiéd lesz.” De Adamkó csak röhögött, és visítozott, hogy „miénk a gyár”. Most aztán még a munka sem lesz az övé.

–Ki fogják rúgni a gyárból – mondta Szent János.

–Nem biztos még, hogy kirúgják – mondta Dobre.

–Nem bírom nézni azokat a görbe lábait – mondta Kiss Kurányi. – Csináljunk már valamit azzal a rohadt híddal. Néhány nap múlva felrakják a padlót meg a korlátot is, és akkor már nem csak Adamkóékban gyönyörködhetünk.

–Fel kell gyújtani az egész cókmókot – mondta Rozmaring Bandi.

–Az oszlopokat már nem lehet felgyújtani, csak a deszkákat – mondta Opana.

–Az is megszakítaná őket egy időre – mondta Kiss Kurányi. – Mire kivizsgálják és megtanácskozzák a dolgot, elmúlik a nyár.

Várakozóan néztek Romodára, ő feszülten figyelt a folyó felé, ahol most is égett a tűz, amit az éjjeliőr gyújtott, és végül kimondta:

–Hívjátok ide a gyerekeket!

–Mi lesz, ha majd szorongatni kezdenek bennünket? – kérdezte Berger. – Egész biztosan minket fognak gyanúsítani.

–Letagadni a csillagokat is az égről! – mondta Romoda. – Legfeljebb, ha már nagy baj lesz, a hülye Sebestyén gyerekre kenünk mindent. Vele nem tudnak mit kezdeni.

–És az apjával? – kérdezte Berger.

–Le vannak szarva! – mondta Sebestyén, a hülye gyerek apja, aki ezúttal is tökrészegen ült közöttük. – Velem nem tehetnek semmit.

Ekkor felállt Dobre, közelebb lépett Romodához, zavartan megköszörülte a torkát, és azt mondta:

–Azt a néhány szál deszkát, amit az oszlopokra tettünk, azokat jó volna meghagyni. Hogy legalább mi, téglagyáriak átjárhassunk.

–Látni sem bírom azt az Adamkót – dühöngött Kiss Kurányi.

–Esetleg, ha rá lehetne kényszeríteni őket, hogy a kertek mögött járjanak – próbálkozott Dobre. Ügyet sem vetett Kiss Kurányira, Romodához beszélt.

–Rendben van – mondta Romoda. – Majd rákényszerítjük őket, hogy arra járjanak, amerre a traktorok is. De most már hívjátok a gyerekeket!

Azon az éjszakán nagy tűz égett a folyó mellett, még a Keglovics utcát is kivilágította.

A legmagasabb fa

Június első vasárnapján Romoda, az ácsmester korán reggel felkelt, megborotválkozott, aztán kiment az udvarra, és derékig lemosakodott hideg vízben. Kiválasztotta a legszebb fehér ingét, nyakkendőt kötött, felhúzta sötétkék öltönyét, és elindult Bergerhez, a feltalálóhoz. Az utcán csak Szent Jánossal találkozott, aki most is a templomba igyekezett. Szent János minden reggel templomba ment. Köszöntek egymásnak, Szent János nagyot nyelt, mintha még valamit készülne mondani, de aztán csak megcsóválta a fejét, és nem szólt semmit. Romoda ráérően ballagott, a házakból nem hallatszott a legkisebb zaj sem, furcsán csöndes volt minden, és Romoda érezte, hogy figyelik. A Keglovics utca lakói minden évben várták ezt a napot, tudták, hogy Romoda június első vasárnapján meglátogatja Bergert, a feltalálót.

Berger háza az utca legvégén áll, nyomorúságos, vedlett falú viskó, évről évre rosszabb állapotban van, látszik, hogy a kutya sem törődik vele. A Berger gyerekek, két kislány és egy kisfiú, a kapuban várták Romodát, rémülten meresztették rá a szemüket, és a kisfiú azt mondta:

–Apánk nagyon beteg. Nem tud felkelni az ágyból.

Romoda számított ilyesmire, nem szólt semmit, a gyerekek mellett bement az udvarra, kopogott a konyhaajtón, és belépett. Berger felesége, egy sovány, sánta asszony, a tűzhelynél állt, háttal az ajtónak, Romoda köszönt neki, az asszony visszaköszönt, de még a fejét sem fordította feléje. Az ácsmester akkor keresztülment a konyhán, és benyitott a hátsó szobába, amely Berger műhelye volt. A műhelyben egy lábbal hajtható faeszterga és egy hosszú satupad állt, a földön mindenfelé fa- és fémhulladék, rozsdás lemezek, régi akkumulátorok, sőt még egy kardántengely is, de mindez nem érdekelte Romodát. Egyenesen az egyik sarokba ment, ahol egy kis petróleumlámpa volt a földre helyezve, a lámpából hosszú, vékony csövek kígyóztak görbén és fehéren egészen a mennyezetig. Az egész szerkezet olyan volt, mint egy ronda tengeri szörnyeteg. Romoda nem nyúlt semmihez, csak állt ott a sarokban, és nézte a kis füstös petróleumlámpát és a fehér csöveket.

Aztán megjelent Berger is. Sápadt volt és kócos, és hangosan, hörögve lélegzett. Bergert súlyos asztma kínozta, meleg nyári napokon szinte fulladozott, most, kora reggel azonban még nem volt túlságosan meleg, és Romoda tudta, hogy Berger ezúttal szándékosan szuszog ilyen hangon. A petróleumlámpa felé intett és megkérdezte:

–Kipróbáljuk?

–Nem érdemes – mondta szomorúan és nagyon halkan Berger. A homloka lassan izzadni kezdett. – Nem érdemes kipróbálni. Nem működik.

–Nem működik?

–Nem.

Romoda vigyorgott. Nagy fehér fogait előretolta, a szeme körül és a homlokán csúnya mély ráncok gyülekeztek.

–Mióta csinálja már? – kérdezte.

–Négy éve – mondta Berger. – Már több mint négy éve.

–Ó! Már több mint négy éve?

–Igen.

–És még mindig nem működik?

–Nem. Nem működik.

Berger a szája szélét harapdálta, hangosan szuszogott, és nem tudott mit kezdeni a kezeivel. Esetlenül hadonászott, néha megvakarta a fejét, és nem tudta, hogy hova nézzen, Romoda pedig csak vigyorgott, és bámult az arcába.

–Az idén biztosan elkészül – nyögte ki végül Berger. – Őszig biztosan elkészül.

–Nagyszerű – mondta Romoda. – Tehát őszig.

–Igen. Októberben már működni fog. Októberig egész biztosan megcsinálom.

–Egész biztosan?

–Egész biztosan – mondta Berger, és kezdett kivörösödni az arca.

–Ha októberig nem készül el, felakaszthatnak a legmagasabb fára.

Romodának fülig szaladt a szája.

–Ezt már tavaly is mondta. Sőt négy évvel ezelőtt is mondta. Vagy talán több is, mint négy éve…

–Most komolyan mondom.

–Akkor is komolyan mondta. Vagy nem?

Berger most egészen közel lépett Romodához, és az arcába szuszogott.

–Ha akarja, írásba adom.

–Ennél jobbat tudok – mondta Romoda. – Estére, amikor összejönnek az emberek, jöjjön el maga is! És mondja el nekik is azt, amit most nekem mondott! Egyúttal majd a fát is kiválasztjuk.

–Rendben van – mondta Berger.

–Tehát eljön?

–Elmegyek.

Romoda vigyorgott, egyetlen mozdulattal félretolta maga elől Bergert, és kiment a házból. Látszott rajta, hogy egy szót sem hitt el az egészből.

Berger azonban akkor este megjelent Romoda háza előtt. Az emberek sejtették, hogy valami készül, sokan összejöttek, leültek a görbe akácfára és Beck Ervin városi tanácsos sírkövére, és izgatottan várakoztak.

–Berger szeretne közölni valamit – mondta Romoda, és köpött.

Mindannyian Bergerre néztek, ő pedig felállt Beck Ervin városi tanácsos sírkövéről, és azt mondta:

–Azt szeretném közölni, hogy októberig elkészítem azt a melegítőt a petróleumlámpával. Pontosan olyan lesz, amilyennek ígértem Romodának több mint négy évvel ezelőtt.

–És ha mégsem készül el? – kérdezte Kiss Kurányi.

–El fog készülni – mondta Berger. – De ha mégsem készülne el, nyugodtan felhúzhattok a legmagasabb fára.

Egy pillanatra csönd lett, aztán Romoda halkan megkérdezte: