M. C. Beaton

Egy hölgy
talpig pácban

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Mrs Budley Falls from Grace

Copyright © 1993 by Marion Chesney

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

A borító magyar változata a RosettaBooks© engedélyével készült

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5921-66-7

MOBI ISBN 978-615-5921-67-4

Ann Robinsonnak és leányának,
Emma Wilsonnak, szeretettel

ELSŐ FEJEZET

Ah! az emberek félig sem voltak ily vadak régen, mikor édes szelídséggel sarkos topános Essexén mosolygott a bátor Bess királynő.

W. S. LANDOR

A Bond Street-i Szegény Rokon Hotel öt megmaradt alapító tagja közül Mrs. Eliza Budley volt a legkevésbé alkalmas a zsiványéletre. A számos viszontagság ellenére együttes erővel sikerült fenntartaniuk a szállót a jó szerencse, a jó igazgatás és a tolvajlás kombinációja révén.

A különös csoport tagjai eredetileg mindannyian a londoni társadalom úri koldusai voltak, akiknek szinte semmijük nem maradt a nevükön és a méltóságukon kívül. Összeálltak hát, és egyikük házában megalapították a Szegény Rokon Hotelt. A „Szegény Rokon” név tehát korábbi életükből eredt, amikor még a gazdag rokonoktól kapott alamizsnán tengődtek. Eddig, ha elfogyott a pénz, valamelyikük mindig elment egy tolvajkalandra. Most ismét szorult anyagi helyzetbe kerültek, így sorsot húztak, és Mrs. Budley húzta a rövidet.

Olyannak kéne lennem, mint amilyenek ők – gondolta magában sötéten.

Lady Fortescue, akinek a házából a szálloda lett, ugyan ősz és ősöreg volt, de erőskezű vezető, jó adag kurázsival megáldva. Sandhurst ezredes, bár hasonlóan idős volt, ugyancsak hozzászokott a háborúhoz és a parancsoláshoz. A szörnyeteg Sir Philip Sommerville-be igen kevés erkölcsösség szorult, ha ugyan szorult bármennyi is, és drága apróságokat csent el a rokonaitól, egy szarka tökéletes léleknyugalmával. Miss Letitia Tonks fakó vénlány volt, amikor a többi szegény rokon közé került, mostanra azonban stílusos és magabiztos hölgy lett.

Mrs. Budley idegesen morzsolgatta kezében a rövid szalmaszálat, amelyet a többiek nála hagytak, hogy elmélkedjen rajta. Bár a harmincas évei elején járt, sokkal fiatalabbnak nézett ki a koránál. Igencsak csinos, gusztusos özvegyasszony volt nagy barna szempárral és selymes, barna hajjal. Hosszú idő óta most először kívánta azt, bár élne még az az élvhajhász férje, Jack.

Jack Budley nem volt jó ember. Hidegvérrel játszotta el a vagyonát. Neki a lopás sem esett volna nehezére. Mrs. Budley rokonai azonban megütköztek azon, hogy a fiatal özvegy munkát vállalt, de persze egyikük sem fogadta volna be a házába.

Kissé felderült a lelke. Megivott egy pohár portóit erősítésként, hogy aztán behívja a többieket, és közölje velük, valami mást kell kitalálniuk.

Társai az előcsarnok mögötti kis irodába zsúfolódtak be, és éppen Mrs. Budley pucájáról beszélgettek. Vagyis arról, hogy nincs vér a pucájában, azaz nem elég merész és szívós, pedig ezek fontos erények voltak Londonban a régensség idején.

– Az igazat megvallva – mondta Miss Tonks – Elizának igazából nincs senkije, akit meglátogathatna. Mutatott nekem néhány meglehetősen szörnyű levelet a rokonaitól, akik mind különféle csúf módokon űzték el őt. Ő egy szelíd lélek, és nem akarhatjuk, hogy belesorvadjon az aggodalomba.

– Ő egy fenemód csinos nőszemély – jegyezte meg Sir Philip, és úgy nyújtogatta a nyakát keményített kravátlija fölött, mint egy teknős egy miniatűr hótorlasz mögül.

– És ennek mi köze az egészhez? – méltatlankodott Sandhurst ezredes. – Nem azért tesszük ki az utcára, hogy ott kelljen megélnie.

– Úgyse menne sokra – kuncogott Sir Philip. – Egy shillingnél meg egy pohár rumnál többet nem kapna.

Lady Fortescue fekete szeme rosszallóan szegeződött rá.

– Elfelejti, Sir Philip, hogy egy barátunkról van szó. Ha valóban úgy áll a helyzet, mint ahogy látszik, és Mrs. Budley-nak nincs olyan rokona, akit meglátogathatna, akkor közülünk kell valakinek cselekednie.

– Én már megtettem a magamét – nézett körbe eltökélten Miss Tonks. – Hát nem adtam be a közösbe a húgom gyémántjait? Nem kockáztattam az akasztófát?

– Ez a baj a vénkisasszonyokkal – morogta Sir Philip. – Mindig túldramatizálják a szerepüket.

– A mocskos vénemberekkel meg az a baj – vágott vissza Miss Tonks –, hogy mindig csak acsarkodnak és siránkoznak. Találjon ki maga valamit, ha annyira okos.

Sir Philip hátradőlt a székében, és gúnyosan nézett körül.

– Talán történetesen már ki is találtam – jelentette ki.

– Nos, ki vele! – követelte Sandhurst ezredes.

– Adunk neki egy rokont – közölte Sir Philip mosolyogva. – Csiribá! Peterhouse őrgrófja ott él abban a nagy kastélyban Warwickshire-ben. Na már most, ez az őrgróf teljesen szenilis, emellett özvegy, és nagyon gazdag. Mrs. Budley küld egy táviratot, hogy érkezik, és aztán egyszer csak felbukkan. Azt mondja majd az uraságnak, hogy az unokahúga. Az öregfiú nem fogja tudni, hogy ez igaz-e, mert azzal sincs tisztában, hogy milyen nap van. Mrs. Budley ott marad pár napig, elemel néhány értékes csecsebecsét, aztán visszajön ide. Egyszerű.

– A szolgák – szólt közbe Lady Fortescue. – Elfeledkezett a szolgákról. Azok nagyon is tudni fogják, hogy Mrs. Budley szélhámos.

– A legtöbbjük ugyanolyan idős, mint a gazdája, és nem tart titkárt, vagy ilyesmi. A szolgák nem fognak lármát csapni a hiányzó apróságok miatt, még akkor sem, ha észreveszik, hogy eltűntek. Hogy miért? Mert ha ilyen uruk van, valószínűleg már ők maguk is hosszú évek óta fosztogatják, és a szolgák amúgy is mindig félnek, hogy rájuk terelődik a gyanú – villant rosszindulatúan Sir Philip szeme. – A nyakamat teszem rá, hogy a mi csodálatos Mrs. Budley-nk éppen abban töri a fejét, hogy megmondja nekünk: nem tud sehová menni, mert senki sem fogadja. Induljunk, és világosítsuk fel.

Lady Fortescue fölemelte vékony, fehér kezét.

– Megálljon! Még nem jártuk körül elég alaposan a témát. Hogyan jutott hozzá az értesüléseihez, Sir Philip?

– Odaátról, a Limmerből.

– És mit keresett egy rivális szállodában?

– Csak beugrottam megnézni, hogy állnak. Elvégre segítettek oltani, amikor ez a hely kigyulladt, nem igaz? Ott találkoztam az őrgróf unokaöccsével, Mr. George Pymmel. Panaszkodott az öregfiú szenilitására. Azt mesélte, hogy amikor meglátogatta, egy egész sereg piperkőc tanyázott a hálószobákban, akik azt állították, hogy rokonok, de persze nem voltak azok. Az őrgróf pedig egy rossz szót sem volt hajlandó meghallani róluk. Tehát egy olyan bűbájos teremtésnek, mint a mi Mrs. Budley-nk, nem lesz nehéz összemelegednie az öreggel. Ha jól játssza ki a lapjait, akár még el is vetetheti magát vele.

– Valóban jó lehetőségnek tűnik – ismerte el az ezredes vonakodva.

– Meglátjuk, mit gondol róla Mrs. Budley – jelentette ki Lady Fortescue.

– Ne kérdezze meg, hogy mit gondol – kuncogott Sir Philip. – Csak adja ki neki az indulási parancsot.

– Azt kell mondjam, hogy ön roppantul vállalkozó szellemű úriember – jegyezte meg Lady Fortescue.

Az ezredes féltékeny arcot vágott. Meglehetősen gyermeki kék szemének pillantását szigorúan Sir Philip arcára szegezte.

– Egészen pontosan mikor jutott ehhez az értesüléshez?

Sir Philip valójában már több mint egy éve hallott a dologról, de nagyon vágyott Lady Fortescue elismerésére, ezért könnyedén azt felelte:

– Ó, épp a minap.

Mrs. Budley letette a portóis poharát, és idegesen pillantott fel, amikor mindannyian bemasíroztak a „személyzeti” szalonba.

– Éppen most akartam magukért menni – mondta elfúló hangon. – A rokonaim mind megszakították velem az érintkezést, így sajnos tényleg nem segíthetek.

– Csacsiság! – ült le mellé Sir Philip, és megveregette a kezét.

Mrs. Budley egy kicsit visszahúzódott az erőteljes parfümfelhő támadása elől. Sir Philip nem hitt a mosakodás procedúrájában, amikor a legújabb divatos illat éppúgy megtette, legalábbis az ő véleménye szerint.

– Ez nem csacsiság! – tiltakozott Mrs. Budley.

Segélykérőn nézett Miss Tonksra, a barátnőjére, de Miss Tonksot hirtelen teljesen lekötötte a kendője rojtjainak igazgatása.

Sir Philip megint megpaskolta a fiatalasszony kezét.

– Ezt nem vonjuk kétségbe – felelte. – De találtunk kegyednek egy rokont. Peterhouse őrgrófját.

– Én nem ismerek semmiféle őrgrófot.

– Most már igen. Ide hallgasson! Ez az őrgróf egy vén agyalágyult. Elküldjük magát a warwickshire-i Delcour- kastélyba, ahol lakik, és maga azt fogja mondani neki, hogy az unokahúga. Egy kicsit maradjon ott, és nézzen körül. És valami hordozható dolgot emeljen el, hisz gyenge nő. Valamit, ami arany és drágakő. Tubákosszelencét, ékköves legyezőt, ilyesmit. Valaha volt egy őrgrófné is. Keresse meg a szobáját, hátha hagyott maga után valamit a hölgy.

Mrs. Budley nem szólt, csak összehúzta magát ültében.

– Szóval ne legyen oka aggodalomra – nyugtatta Sir Philip.

Mrs. Budley végre szóhoz jutott.

– De hisz ez őrültség! Nem mehetek oda.

Végignézett a többi arcon a lámpafényben. Miss Tonks a padlót bámulta, Sandhurst ezredes a plafont, csak Sir Philip és Lady Fortescue meredt rá rendületlenül.

– Azt hiszem, meg kellene próbálnia – vélekedett Lady Fortescue. – Majd bérelünk magának egy kocsit, és John meg Betty magával tartanak, mintha a szolgái lennének.

John és Betty, akik férj és feleség voltak, hosszú évek óta dolgoztak Lady Fortescue mellett, és amikor a szálloda megnyílt, a szegény rokonok személyi szolgái lettek.

– Johnnak meghagyjuk, hogy ha bármi baj lenne, azonnal siessen vissza ide, és odaküldjük Sir Philipet, aki majd kiszabadítja önt minden bajból.

– De hát napokba telhet, mire odaér Warwickshire- be – jajdult fel Mrs. Budley –, és mire megérkezik, én talán már úton is vagyok a legközelebbi börtön felé.

Lady Fortescue hirtelen megkeményedett.

– Mi már mindannyian megtettük a magunkét, Mrs. Budley. Most ön következik.

– Ön sem csinált semmit, és Sandhurst ezredes sem – jegyezte meg Mrs. Budley, tőle szokatlan merészséggel.

– Az enyém ez az épület, ha esetleg elfelejtette volna. És Sandhurst ezredesre itt van szükség, hogy irányítsa a dolgokat. Nélküle semmire sem mennék.

– Szóval ez minden köszönet, amit kapok – fortyant fel Sir Philip. – Én voltam az, aki összelopkodott mindent, hogy beindulhasson a szálló, míg az ezredes csak ül itt, mint ladységed ölebe.

Az ezredes fölemelkedett ültéből.

– Nevezze meg a segédeit, uram.

– Most nézd, mit tettél! – suttogta Miss Tonks hevesen Mrs. Budley-nak.

– Elmegyek, elmegyek! – kiáltotta Mrs. Budley. – Csak ne párbajozzanak.

De abban a pillanatban, amint ezt kimondta, már meg is bánta.

A dühös légkör egy csapásra szertefoszlott, az ezredes leült, mindenki mosolyogni kezdett Mrs. Budley-ra.

Lady Fortescue kijelentette:

– Akkor ezt megbeszéltük. És most következzenek a menük. Hírnevünk a konyhánk kiválóságára alapszik, de Despard kezd túlságosan költekezővé válni a beszerzésben.

Despard volt a francia szakács.

Sir Philip, Miss Tonks és Sandhurst ezredes közelebb húzódtak Lady Fortescue-hoz, hogy szemügyre vegyék az étlapokat.

Mrs. Budley közben lehorgasztotta a fejét.

Ez kész rémálom. De hát oly sokkal tartozik Lady Fortescue-nak. Eszébe jutott, hogy Lady Fortescue és Sandhurst ezredes hogyan kínáltak neki otthont, amikor a Hyde Parkban sírva találták, mert úszott az adósságokban és a végrehajtási meghagyásokban. Egy hatalmas kaland volt az egész. Társaságra és biztonságra tett szert, de ez a biztonság a többiektől függött, akik tisztességes és tisztességtelen eszközökkel egyaránt próbálták előteremteni az ehhez szükséges pénzt.

Miss Tonksszal osztozott egy szobán a hotel szomszédságában álló házban. Ha kettesben lettek volna, ő talán hallgatott volna rá.

De így Miss Tonks is kötötte az ebet a karóhoz.

– Hát nem öltöztem be útonállónak, hogy ellopjam a húgom gyémántjait? – mondta, mintha elfeledkezett volna arról, hogy kudarcot vallott, és Lord Eston végezte el a piszkos munkát helyette. – Mindvégig rettegtem, de végül összeszedtem a bátorságomat, és megtettem! Neked mi félnivalód van, Eliza? Egy vacak kis őrgróftól? Vagy elfogad téged, vagy azonnal elküld melegebb éghajlatra. Mellesleg ott lesz veled John és Betty is. Én nem kaptam szolgákat, amikor a húgomhoz mentem. Neked nagy szerencséd van.

Így Mrs. Budley csak abban reménykedhetett, hogy a másik három talán megenyhül majd az elkövetkező napokban.

De indulásának előkészítése kérlelhetetlenül folytatódott. Még Betty és John is, akik általában némán tették a dolgukat, mintha várakozással tekintettek volna arra, amit – mint azt Mrs. Budley véletlenül hallotta tőlük – „vidéki nyaralásnak” neveztek. Bettyt beöltöztették szobalánynak egy fekete selyemruhába, Sir Philip pedig elment venni egy használt inaslibériát Johnnak.

Lady Fortescue és Miss Tonks átnézték Mrs. Budley gardróbját, és kiválasztották a legszebb ruhákat, „mert még az öregembereket is el lehet bűvölni”, fogalmazott Lady Fortescue, mintha nem ő maga is a hetvenes éveiben járna, gondolta Mrs. Budley savanyúan.

Mrs. Budley nagyon is a korszellemnek megfelelő asszony volt, nőies, félénk teremtés, aki hitt abban, hogy a férfiak azért születtek erre a földre, hogy megoldják a nők problémáit és gondoskodjanak róluk. Hogy irányítsák és védelmezzék a gyengébb nemet. Sir Philip szörnyű vénember volt, de Mrs. Budley arra számított, hogy legalább Sandhurst ezredesben lesz annyi lovagiasság, hogy ne engedje őt kiküldeni Warwickshire vadonjába. Viszont a rajongó ezredes szemében minden, amit Lady Fortescue tett vagy mondott, tökéletesnek tűnt.

Mrs. Budley-t a félénksége megakadályozta abban, hogy felszólaljon a nagyszabású expedíció ellen vagy hogy hangot adjon a félelmének, hogy lopás miatt esetleg akasztófára kerül.

Aztán egy nappal azelőtt, hogy el kellett volna indulnia, sikerült valamennyire megnyugodnia. Egy kis szerencsével ez az őrgróf vagy a szolgái azonnal kijelentik, hogy nem rokon, és ő biztonságban visszatérhet anélkül, hogy letartóztatnák. De ha mégis befogadnák, akkor csak olyasmit lopna el, aminek az eltűnését soha nem veszik észre. Ha nem talál ilyesmit, akkor visszajön, a többiek szemébe néz, közli velük, hogy kudarcot vallott, és hagyja, hogy valaki mást küldjenek ki helyette. Nem valami ogréhoz megy, hanem csak egy öregemberhez, akinek elvette az eszét a kor, és aki talán örül majd a társaságának.

Tehát amikor másnap szóltak neki, hogy a kocsi előállt, bemászott Betty kíséretében, és kényszerített nyugalommal próbálta felkészíteni magát arra, hogy élvezze az utazást. Bérelt kocsival ment, és vele volt John és Betty, hogy gondoskodjanak róla. Betty és John ugyan furcsán festettek, de akkor is egy úri hölgy volt, szolgákkal.

Bátran mosolygott az összegyűlt szegény rokonokra, akik kiálltak a Bond Streetre, a szálloda elé.

– Vigyázzon magára! – mondta Sandhurst ezredes.

– Minden rendben lesz – biztatta Lady Fortescue.

– Imádkozni fogok érted – ígérte Miss Tonks, és most először mutatkozott némi aggodalom szelíd ábrázatán barátnője kalandja miatt.

Az agyonüthetetlen Sir Philip egy bevásárlólistát nyomott a kezébe, mondván, hogy Despard örömmel vár friss tojást, halat és bármilyen vadat, amit csak szerezni tud, bármilyen zöldséggel együtt.

A kocsis csattintott az ostorával, és elindultak.

– Szörnyű hibát követtünk el – sírta el magát Miss Tonks. – Olyan szelíd, olyan védtelen. És nem is táviratoztak az őrgrófnak. Meglepetés lesz neki. De mi lesz Eliza meglepetésével?

– Duguljon el, maga fertelmes bőgőmasina – jegyezte meg Sir Philip, és visszaiszkolt a hotelbe, mielőtt a feldühödött Miss Tonks visszavághatott volna neki.

* * *

Mrs. Budley tulajdonképpen élvezte az utazást. John, aki inkább katonai szárnysegédként viselkedett, mint inasként, minden fogadóban parancsolgatni kezdett, ahol megálltak, és a legjobb kiszolgálást követelte az ő „úrnőjének”. Betty nem beszélt sokat, de komolyan vette a szolgálólány szerepét, és gondoskodott arról, hogy Mrs. Budley levetett ruháit minden megállónál leszállítsák a konyhába, és kivasalják.

Félelmetes fellépésük miatt Mrs. Budley-t mindenhol nagy tisztelettel kezelték. Mire a kocsi Warwickshire-ben megállt, már egészen jókedvű lett. Mi baja eshet? John és Betty mindent elintéznek.

A terv az volt, hogy késő délelőtt érkeznek a Delcourt-kastélyhoz. Mrs. Budley arra számított, hogy ez egy nagyon kicsi palota lesz, nem olyan, mint a Warwick-kastély, amiről már olvasott. A kellemes őszi időjárás megváltozott, amikor közeledtek. Dühös felhők rohantak az égen a hideg széltől hajtva. A fák úgy hajlongtak előttük, mint megannyi buzgó lakáj.

Aztán a kocsi behajtott a birtok kapuján, majd lassan megállt.

– Delcourt! – kiáltotta a kocsis.

Mrs. Budley kinyitotta az ajtaját, és lelépett az útra.

Még a távolban, de teljesen pompájában látható volt a kastély, egy cédrus-, gesztenye-, tölgy- és hársfarengeteg fölé magasodva. Az Avon folyó partjának szikláira épült, kétszáz lábnyira a víz szintje fölé nyúlva.

Mrs. Budley minden önbizalma elszállt, és visszamászott a kocsiba. Elővette az imakönyvét, és azt szorongatta, ahogy a fogat tompa zörgéssel folytatta útját a sötét tölgyfák között.

Aztán a fák elfogytak, és sápatag napfénypászma vetült a földre. Mrs. Budley leeresztette az ablakot, és kihajolt. A vár most már teljes pompájában látható volt – magas, fekete, hatalmas erőd vastag falakkal és tornyokkal. A kocsi a kapubejáró felé haladt, amely eltörpült a mellette magasodó két fekete oszlop mellett. Volt egy kiszáradt, fűvel benőtt vizesárok is, amelyet, mint azt később megtudta, Cromwell csapatai szivattyúztak ki, hogy kincset keressenek benne. A kocsi átgördült a felvonóhídon és két felhúzott kapurostély alatt, be egy széles, kör alakú területre a kápolna és a kastély lakrészei előtt.

Kijött egy komornyik, és megállt a lépcsőn. Mrs. Budley gyorsan visszasüppedt az ülésébe. A kocsi hintázni kezdett, amikor John leugrott a tetőről. Homályosan hallotta, hogy valamit kiabál, majd a kocsi ajtaja kinyílt, és John állt ott, hogy leengedje a lelépőt.

– Őlordsága vadászni ment – mondta John –, de elmagyaráztam, hogy kik vagyunk, és már készítik önnek a szobáját, asszonyom.

Mrs. Budley hagyta, hogy John lesegítse. A lába mintha kocsonyává változott volna. Felhők rohantak a magasban a kastély tornyai fölött, ami azt a kellemetlen benyomást keltette, mintha maga az épület is mozogna.

Nagyon kicsinek és magányosnak érezte magát, amint felment a lépcsőn. A komornyik meghajolt, majd megindult előtte, hogy mutassa az utat.

Egy hatalmas főúri csarnokban találta magát, melynek több mint tizennégy láb vastagak voltak a falai. A terem közepén hosszú asztal állt, amelynél vazallusok egész serege elfért volna. A cédrusfa burkolatú falakon lándzsák, bárdok és dárdák függtek, előttük pedig rozsdás páncélruhák sorakoztak. Fent a plafonnál pókhálóvékony középkori harci zászlók lengedeztek.

– Ha asszonyom leülne a tűz mellé – mondta a komornyik –, Mrs. Dark, a házvezetőnő azonnal elkészíti a szállását. – Johnhoz és Bettyhez fordult, és azt mondta: – Ti gyertek velem.