Paul Hut

Az ork

Szerzői kiadás 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-80643-5-4

web: paulhut-hu.webnode.hu

facebook: fb.me/paulhutbooks

Prológus

Fré kifejezetten kellemetlenül érezte magát. És a már ezerszer látott vérvörös napfelkelte most olybá tűnt számára, mintha csak az előző sötét alatt elkövetett kettős gyilkosságához szolgáltatná a hátteret.

Ha tehette volna visszacsinálja az egészet… de nem tehette… most már mindenképpen végig kellett csinálnia…

Az egész törzs a holttestek körül állt… és őt, a sámánt nézte.

Mintegy némán ordítva: „Nincs volt visszaút!”

− Ork gonosz, öl ő… ő! − mutatott a kezében tartott lándzsával egymásutánjában a két halottra. − Én-te kell mind öl! − tette hozzá a tőle telhető leghatározottabb hangsúllyal.

És ezzel végképp elkötelezte magát.

Pedig nem volt könnyű a döntés, hiszen a gyilkosság alapjaiban ellenkezett az elveivel.

Csakhogy túl nagynak bizonyult a csábítás.

És igaz sokáig vacillált… már vagy egy holdhízás óta… de mostanra rászánta magát a cselekvésre…

Az épp véget érő átkozott sötéttel egy időben.

Amikor a csillagokkal tarkított felhőtlen égbolt még az évszakhoz képest is szokatlan hideget hozott magával…

Mintha minden megfagyott volna körülötte attól amit tett…

És amire ő még most, egy teljes sötét eltelte óta is tisztán emlékezett:

---

A dermesztő hideg miatt, az általában megszokottól eltérően, a korai időponthoz képest, a barlang előtti tisztáson már csak ő ült kint egymagában.

Látszatra elmerülve a Szellem Atyával folytatott végeláthatatlan „beszélgetéseinek” egyikébe…

Holott csak várt…

…Gor és Drev, a többiektől leszakadva, jóval a Hold ébredése után tértek csak vissza a vadászatból…

Fré őket várta.

Hiszen pontosan tudta, hogy most fognak érkezni.

A Hang súgta meg neki.

Amikor megparancsolta, hogy cselekedjen, mert elérkezett az idő.

Amikor bebizonyíthatja a hűségét azzal, hogy végrehajthatja a már réges-rég kiagyalt, átkozott tervét!

'Itt vannak jönnek az áldozataid!' − „súgta” a fülébe a Hang.

És a szavakat alátámasztva, azok ketten, igazi „áldozati bárányokhoz” méltón, gyanútlanul köszöntötték.

Sőt!

Az invitálására még le is ültek melléje, a Szellem Atyának gyújtott szent tűzhöz…

Fré akkor nem habozott.

És a majd harminc világost felölelő gyötrődéssel teli tervezgetés után már nagyon könnyedén ment minden:

Szertartásos közös étkezésnek álcázva a kettős gyilkosságot, előbb a húshoz kevert, porított álomgombával megbénította őket, majd egyenként átdöfte mindkettejük szívét egy, a Hang instrukciói alapján gondos részletességgel elkészített „ork lándzsával”…

---

A feltörő emlékek hatására, ha alig észrevehetően is, de Frének, a valahol nagyon mélyen a lelkében halványan még mindig pislákoló Hang előtti énje tiltakozva megborzongott…

Miközben vágyakozva gondolt vissza azokra a csodaszép időkre, amikor még nem hatalmasodott el a rajta a sötétség.

Akkor még -igazi sámánként csakis Szellem Atyát szolgálta!

Tudta, annak a Frének eszébe sem jutott volna embert ölni!

A mostanira azonban már rátalált a Hang.

Amely szép lassacskan teljesen a hatalmába kerítve, nem hagyott számára választást…

S habár kezdetben még küzdött ellene, végül behódolt a nála sokkalta erősebb akaratnak.

Azonban nem pusztán gyengeségből tette.

Hiszen legalább ugyanannyira csábította is a Hang által sugallt hatalom:

'A segítségével én lehetek a sámánok sámánja!' − már maga a gondolat is mármorító volt.

És még csak nem is kellett teljes mértékben szembefordulnis Szellem Atya törvényeivel, hiszen mostanság alig látni orkot.

A természet gyermekei annyira az utóbbi időben annyira megfogyatkoztak, hogy lényegében már nem is éltek!'

Ebből az önámító megközelítésből pedig már nem hangzott olyan kegyetlennek a Hang parancsa:

'A természet gyermekeit el kell pusztítani!'

Fré lényegében meggyőzte magát…

A baj nem is itt kezdődött.

Hanem ott, hogy nem talált egyetlen elfogadható ürügyet sem a mészárlásra.

Pedig az lett volna a legegyszerűbb, ha kiállhat a törzs elé azzal, miféle veszélyt jelentenek rájuk nézve az orkok.

Akikkel emiatt mielőbb végezniük kell!

De nem!

Nem volt semmi sem amit felhozhatott volna ellenük.

Ráadásul a Hangról pedig még csak említést sem tehetett!

Holott megpróbálta.

Nem is egyszer.

Viszont amit ilyenkor érzett, az maga volt a tömény halálfélelem.

Amelynél még a gyilkosságot is könnyebben elviselte.

Legalábbis mielőtt megtette volna, így vélte.

S mire rádöbbent a tévedésére, már késő volt.

Többé nem menekülhetett.

Most már ha akarta, ha nem végig kellett csinálnia az egészet:

− MIND ÖL! − ismételte meg, miközben kinyújtott karral, vádlón a két holttest fölött tartotta az „ork lándzsát”.

A törzsfőnök Noa pedig elég buta volt ahhoz, hogy bedőljön a látottaknak:

− Mind hal! − emelte a magasba a saját lándzsáját.

Amit a többiek fenyegető ökölrázása, és egyetértő morajlása követett.

Egyedül az idegen volt az, akire nem ragadt át a lincshangulat.

Ehelyett meglehetősen gyanakvó pillantással mérte végig, előbb a holttesteket, majd Frét.

A sámánt azonban mindez nem lepte meg. Előre tudta, hogy ha valaki, akkor csakis a nemrég hozzájuk csapódott, kifejezetten értelmes tekintetű, izmos fiatal hím lehet az aprólékosan kidolgozott tervének egyetlen buktatója.

Ráadásul, a sors furcsa fintoraként, ő maga még csak nem is akart befogadni, mégis rajta múlott, hogy most itt volt.

Mert Hang ezt akarta.

Így lényegében az ő közbenjárására állhatott az most itt vele szemben, és mustrálhatta gyanakvó tekintettel. Hiszen az övé, a sámán szavazata állt akkor a törzsfőnökével szemben. Mert az volt talán az egyetlen eset, amikor még a nem túl értelmes Noa is meglátta a riválist az idegenben. És csakis Fré közbenjárására volt hajlandó befogadni őt.

Most viszont már majdnem teljes értékű tagként volt jelen, s habár nem sok vizet zavart a véleménye, Fré mégis jobban örült volna, ha mindenki egyöntetűen melléje áll.

Egyre növekvő feszültséggel fürkészte a teljességgel kiismerhetetlen arcot... de nem volt miért aggódnia...

Alig két-három lélegzetvételnyi idő elteltével már meg is bizonyosodhatott felőle, hogy a Hang jó döntést hozott amikor a befogadását szorgalmazta:

− Mind hal! − emelte végre magasba az idegen is a saját lándzsáját, majd elindult az össznépi lincshangulatot azonnali cselekvésre váltó Noa és a többi vadász után.

'Jelen pillanatban sokkalta fontosabb neki a sámán „jóindulata” mint az orkok védelme.' − szólalt meg a Fré elméjében a magabiztosságtól „duzzadó” Hang.

***

Jó darabig csak elégedetten bámult a sebtében útra kelt vadászok után, mígnem végül, még mindig vigyorogva megfordult, és visszasétált a törzsének a barlang szájából az egész jelenetet csendes kíváncsisággal végigszemlélő nők és gyermekek alkotta csoportjához.

'Ezt nagyon jól csináltam. Nélkülem semmire sem mennél!' − „dörzsölte össze” gondolatban a kezeit.

'Meg fogod kapni a jutalmad!' − a Hang mentális válaszából csak úgy sütött a lenézés.

Fré azonban az egész lényét átjáró hatalomvágytól elvakultan ezt nem „hallotta”.

Ugyanúgy, amint egész idő alatt azt sem vette észre, hogy a tőle alig dárdahajításnyira, a fák között meglapuló Hangnak nincs is szüksége rá, és mindössze csak azért használja ki őt, mert imádja az effajta kegyetlen játékot...

I. Grya

Mindent elveszítve

Grya egyre türelmetlenebbül bámult kifelé, miközben majd beleőrült ahogy, szinte még hallotta is a barlangon kívül elterülő „csábító szabadság” hívószavát.

Bármennyire erőltette az emlékezetét, pontosan nem tudta megmondani, hány világossal ezelőtt volt utoljára odakint.

Mindennek tetejébe pedig még most is anélkül várta a közelgő naplementét, hogy akárcsak a lábujjhegyét lett volna esélye kitenni a barlangból.

De ezt már nem hagyhatta!

− Én megy vadász! − jelentette ki, miközben a Grá reakciójától való félelmét a dacosan felszegett állával próbálta palástolni.

− Nem! Én-te-ő veszély! − Grá, az alig kétszer tíz főt számláló picinyke ork törzs főnöke ugyan hajthatatlannak bizonyult, de Grya várakozásával ellentétben egyáltalán nem volt mérges! Sőt! Inkább próbálta megmagyarázni a döntését: − Én lát, én-te-ő mellette sok embervadász. Meg Olf lát ogre is nem sok távol.

Az előbbit még úgy ahogy, de az utóbbit az éppen csak a tíz meg hetedik zöldellését megérő Grya már végképp nem hitte el.

'Még az sem biztos, hogy nem mi vagyunk az utolsó ork törzs.' − húzta összébb, az amúgy is majdnem egybenőtt, bozontos szemöldökét. − 'Ogrét pedig már vagy háromszor tíz zöldellés óta senki sem látott.'

Tehát biztosra vette, hogy Grá csak meg akarta ijeszteni.

− Én fog vigyáz − próbálkozott tovább.

Egyszerűen nem adhatta fel csak így.

Hiszen már olyan régen eltökélte, hogy kimegy a szabadba.

Jobban mondva, egy felettébb erőteljes belsőkényszer űzte, sőt, már-már fizikailag is „lökdöste” kifelé a barlangból.

Grá viszont határozottan ellenezte a dolgot:

− NEM! − villantotta ki fenyegetően a jellemzően ork agyarfogait.

Most már valóban mérgesen.

Ez már komoly volt.

És Grya ugyan nem ijedt meg, de egyelőre jobbnak látta nem tovább feszíteni a húrt. A már majd egy holdhízás óta tartó bezártság olyan fokú feszültséget generált mindegyikükben, ami miatt biztosra vette, ha most akárcsak még egy pillanattal tovább erőszakoskodik, Grá tutira megveri.

Márpedig erre a legkevésbé sem vágyott!

Egyetlen halk nyüszítést hallatva, sietősen visszahúzódott a központi tűz melletti világos részről, a barlang hátsó fertályának jótékony sötétjébe, miközben belülről még inkább feszítette az őt egyre csak kifelé, a szabadba űző lelki kényszer. És ehhez társult, hogy a bezártságtól egyre jobban szenvedve, egyszerűen nem akarta elhinni a rájuk leselkedő „veszélyt”.

Eddigi élete során ez már nem az első alkalom volt, amikor el kellett rejtőzniük az erre vándorló emberek elől, de még sohasem tartott ilyen hosszú ideig.

Szóval a maga részéről belefáradt már a várakozásba, és úgy érezte, képtelen lenne akárcsak még egy sötétet is elviselni idebent.

'Mindenképp kimegyek!' − duzzogott némán.

Persze a lelkiismeretének sokkal jobban esett volna, ha mindehhez Grá is a beleegyezését adja, de végeredményben nem számított.

Hiszen mindösszesen annyi változott, hogy nem sétálhatott csak úgy ki a barlangból.

'Ki kell szöknöm' − állapította meg rezignáltan.

Ehhez pedig mindenekelőtt a megfelelő alkalmat kellett megvárnia.

Majd amikor a Hold elérte égi pályájának a legmagasabb pontját, bekövetkezett ez is.

Mostanra már mindenki az igazak álmát aludta.

És figyelő is csak odakint volt.

Ráadásul, Grya őszinte megkönnyebbülésére, azt még ő sem gondolta, hogy ezen a sötéten nem a be-, hanem a kisurranókat kellene szemmel tartania.

'Most vagy soha!' − az ork lány hangtalanul elosont a barlang előtti sziklán gubbasztó figyelő háta mögött, és egy szempillantás alatt eltűnt az erdőben…

***

…háromszor tíz dárdahajításnyi távolságot tett meg futva, mire végre meg mert állni.

De még akkor is rettenetesen izgult.

Tisztában volt vele, hogy egyetlen fűszálon egyensúlyoz.

Jól tudta, ha minden óvatossága ellenére, mégis idejekorán fény derült a szökésére és elkapják, akkor hatalmas verés lesz a jutalma.

Ráadásul abban az esetben sem javult sokat a helyzete, ha történetesen tényleg sikerült észrevétlenül kisurrannia.

Hiszen ez utóbbi annyiban jelentett csak változást, hogy így a visszatértekor kapja meg ugyanazt a hatalmas verést.

Csakis úgy lehetett némi esélye, hogy megússza a fájdalmas eltángálást, ha ezen engedély nélküli kiruccanását eredményes vadászattal fejezi be. Hiszen véleménye szerint, bármennyire engedetlen húzás volt a részéről a szökés, a friss hús minden bizonnyal segítene Grának a megbocsájtásban.

Egyszóval aggódott.

Igaz nem túlzottan, mivel mindez perpillanat még csak nem volt más mint a viszonylag „távoli” jövő.

És őt jelenleg csak egyetlen dolog érdekelte:

Végre idekint volt!

Nagyot szippantott a kellemes vízparti levegőből… majd annak ellenére, hogy így a levélhullás évszakának közepe táján már eléggé csípős volt az idő, meztelenre vetkőzve meghempergett a patakocska iszapos medrében… egészen addig, amíg a zöldes sár be nem fedett minden tenyérnyi helyet a testén…

Mire végzett, valósággal égett a bőre a hidegtől, és a bimbói belülről szúró fájdalmas tüskékként meredtek előre formás mellei közepéből, de megérte, hiszen csak így tudott felkészülni a vadászatra. Végtére is ez az egész nem volt más mint egy szertartás, amit az ork hitvilág szigorú szabályai szerint minden vadásznak meg kellett tennie azért, hogy egyé válhasson Természetanyával.

Sietős mozdulatokkal felöltötte az imént ledobott gyapjas orrszarvúprém bundát, és belevetette magát, az időközben összegyűlő felhők által eltakart égboltnak köszönhetően egyre sűrűbb sötétségbe...

***

…immáron a második világos köszöntött rá, de még egyetlen vadat sem sikerült becserkésznie, és ettől kezdett határozottan olyan érzése támadni, hogy a szerencse vagy elpártolt tőle, vagy eleve melléje sem szegődött.

Már-már majdhogynem olybá tűnt, mintha az itt élő állatok is elrejtőztek volna a közelben ólálkodó emberveszély elől.

Pedig ahhoz, hogy vissza tudjon menni, nagyon kellett neki a zsákmány…

És ahogy az idő múlt, úgy próbálkozott Grya egyre elkeseredettebben…

…de hiábavalón…

Majd szép lassacskán eljutott arra a szintre, amikor már kezdte egészen komolyan fontolóra venni, hogy vállalva a verést, vad nélkül térjen vissza Grá színe elé:

'Csak meg egy fél Nap-jártányi idő!' − fogadkozott magában. − 'Azután bárhogyan is alakul, visszamegyek a többiekhez.'

És ezúttal tényleg nem a makacssága tehetett róla, hogy mégsem így történt…

***

…hiszen Grya pontosan akkor állt meg, egy takaros csipkebokrok szegélyezte tisztáson, amikor a Nap éppen maga mögött szándékozott hagyni égi pályájának a felét.

Sőt!

Vissza is fordult.

De az éhsége erősebbnek bizonyult az elhatározásánál…

Vadul nekiesett a csipkebogyóknak, és megtömte velük a mostanra már hangosan korgó gyomrát…

És csak jó pár lélegzetvételnyi idő után indult el újra…

Majd, egyetlen lépés után megtorpanva hegyezte csúcsos füleit, hogy hallja a semmi mással össze nem téveszthetően recsegős ogre beszédet. Még akkor is, ha nem a saját tapasztalatára, hanem csakis a törzs vénjeinek elbeszéléseire támaszkodhatott, teljesen biztos volt benne, hogy ők azok.

Az ijedtségtől kősziklává merevedett…

Miközben a hangok egyre csak közeledtek…

Elkeseredetten nézett körbe valamiféle búvóhely után kutatva…

Majd néhány pillanatnyi rémült tanácstalanság után, belevetette magát az imént megdézsmált sűrű csipkebokorba…

Szerencséje volt. A rászáradt iszapnak köszönhetően zöldes árnyalatú bőrével, valamint égővörös hajával tökéletesen beleolvadt a környezetébe, és még ha nem is ez volt a patakparti megmártózásának az elsődleges célja, most legalább abban biztos lehetett, hogy amíg nem moccan meg, addig amazok nem fogják észrevenni.

A szorosan a bőrébe akaszkodó szúrós tüskékkel „teleaggatott” ágakhoz simulva, a félelemtől a torkában dobogó szívvel mint valami kőszikla, teljesen mozdulatlanul várt…

Mígnem az eddig a pillanatig csak a történetekből ismert ogrék felbukkantak.

Amivel önmagában véve nem lett volna semmi probléma…

De alig néhány lélegzetvételnyi idővel később Gryának rá kellett döbbennie, hogy vélhetőleg ezeknek az átkozott behemótoknak is megtetszhetett a csipkebokrok keretezte tisztás, és egy „kis” menet közbeni pihenő mellett döntve, leheveredtek a fűben.

Reménykedésre egyedül talán csak az egyértelmű tény adott okot a számára, miszerint az ogrék tényleg nem Természetanya gyermekei közé tartoztak. Miáltal akármeddig is kuporogna közvetlenül mellettük, valószínűleg nem vennék észre.

Viszont a végtelenségig nem maradhatott mozdulatlan.

Pedig a jelen állás szerint muszáj lett volna, hiszen a behemótok egyáltalán nem úgy festettek mint akiknek szándékukban állna valamikor is távozni.

'Ezek már sosem mennek el?!' − nyüszített fel gondolatban. − 'Meddig fognak még itt lebzselni?!'

Kezdett valóban kétségbe esni, és nem csak saját maga miatt. Leginkább a sajátjait féltette. Hiszen amennyire ő tudta, ilyen közel az otthonához még sosem járt ogre.

Most viszont itt voltak, és figyelembe véve az évezredes ogre-ork viszonyt, ez semmi jót nem jelentett.

'Figyelmeztetnem kell Grát!' − kiáltott fel gondolatban.

Mintha ez lett volna most a legégetőbb problémája.

Hát korántsem!

Hiszen minél tovább kuporgott mozdulatlanul a csipkebokorban, annál inkább romlottak a saját életben maradási esélyei is.

Egyszerűen azért, mert az izmai lassan, de biztosan kezdték felmondani a szolgálatot.

Egészen addig amíg végül a teljesen mozdulatlan guggoló helyzettől, már valósággal égtek a combjai.

Grya szó szerint ordítani tudott volna a fájdalomtól.

Ettől a szenvedéstől pedig lassacskán eljutott addig a pontig, amikor is azon morfondírozott, hogy a következményekkel nem törődve „felpattan”, persze csak akkor, ha képes lesz rá, és „futásnak” ered.

Tényleg csak egy hajszál választotta el tőle…

És ezúttal sem rajta múlt, hogy nem így történt…

Már-már „nekiiramodott”, amikor is, szinte a legutolsó pillanatban egy távoli kürt rekedtes „hívószavára” a „táborozók” végre felszedelődzködtek, és alig pár lélegzetvételnyi idővel később tovább indultak.

'Hát ez nem sokon múlt!' − Grya a gyötrő kíntól véresre harapott ajkakkal, éppen hogy csak meg tudta várni amíg az utolsó ogre is eltűnik a sűrűben… és egyetlen hosszúra nyúlt, fájdalmas nyögés kíséretében talpra kecmergett… majd kinyújtóztatta a kényszerű mozdulatlanságban teljesen elgémberedett izmait.

Viszont az egész testét átjáró, égető fájdalommal szemben, perpillanat más egyébre nem maradt ideje.

Neki most minél hamarabb figyelmeztetnie kellett az övéit!

Megpróbálkozott a futással. Ami az első pár furcsán döcögős mozdulat után, egész jól sikerült is neki.

'Itt vannak az ogrék! Itt vannak az ogrék!' − próbálta a „hihetetlen” ritmusos ismételgetésével minél gyorsabb tempóra ösztökélni magát.

---

Az ogre Amúgy nem az ő szavuk volt. Azt az emberek adták ezeknek a Gryánál és fajtársainál vagy kétszerte nagyobb óriásoknak.

Ugyanúgy, ahogyan a saját ork titulusukat is nekik köszönhették.

Miközben a háromból egyik faj sem sejtett semmit a majd csak évezredekkel későbbi, heidelbergi-, illetve Neander-völgyi ősember elnevezésekről.

Azzal pedig már végképp nem volt tisztában semelyikük sem, legyen az ogre, ork, vagy éppenséggel ember, hogy lényegében egy tőről fakadnak.

Pedig így volt.

Csakhogy nem tudták, és ennek következtében tűzzel-vassal irtották egymást.

Mindannyian.

Illetve majdnem mindannyian.

Grya népe nem kért ebből az ádáz gyűlölködésből.

Az orkok, Természetanya gyermekeiként, fel nem foghatták miért kell valakinek bármely más élőlényt megölnie, ha azzal nem a saját éhségét kívánja csillapítani.

Viszont mindez nem jelentette azt, hogy ezen hozzáállásukkal automatikusan kivonhatták volna magukat a halálos küzdelemből, és pontosan ez volt az oka annak, amiért időről-időre, amikor az emberek, egy-egy nagyobb népvándorlásba kezdve megjelentek a környéken, elrejtőztek a barlangjaikban.

Régebben az ogrék elől is el kellett bújniuk, de róluk szerencsére már jó ideje nem hallottak...

---

Most viszont itt voltak!

'Minél előbb tudatnom kell Grával a veszélyt!' − ösztökélte magát Grya egyre gyorsabb iramú futásra.

A kivételesen alacsony termetével még az övéi között is kicsinek számító nőstény most, amikor hatalmas félkört leírva megkerülte az ogrékat, és őzgidaként szökkenve szaladt a más számára láthatatlan erdei ösvényén, arányos alakjával szinte már nyurgának, majdhogynem kecsesnek tűnt.

Maga a tény, hogy jó tízszer tíz dárdahajításnyi futás áll még előtte, egyáltalán nem aggasztotta. Amiben nem volt semmi meglepő, hiszen szinte nap mint nap megtett ekkora távolságot, így az jószerivel meg sem kottyant neki.

Ráadásul ezúttal, még az övéi iránt érzett aggodalom is jókora plusz energiát adott neki, aminek hatására már-már leginkább repült az ösvény felett.

A túlélésükhöz feltétlenül neki kellett elsőnek a barlanghoz érnie!

A már hosszú-hosszú időn át tartó emberi „sáskajárás” alaposan megtizedelte az orkokat. Ezáltal most, amikor egy átlagos ork törzs létszáma éppen hogy elérte kétszer tízet, még ez az öt ogre is komoly fenyegetésnek számított.

Grya nem tehetett mást, önmagát nem kímélve, őrült iramban száguldott a „láthatatlan” ösvényen…

***

…amint elérte hegy lábát amely az otthonukat rejtette, teljesen váratlanul, a rossz előérzet, mint valami láthatatlan ragadozó csapott le rá…

Majd minden egyes lépésnél újra meg újra.

És Grya hiába volt meggyőződve felőle, hogy a háttérben valós a félelem húzódik meg, nem tudott rájönni mi az…

Mígnem szinte villámcsapásként hasított belé a felismerés:

'NINCS FIGYELŐ!' − sikoltott fel gondolatban.

Már egyáltalán nem érdekelte a lehetséges veszély. Sőt! Már semmi sem érdekelte. Hanyatt-homlok rohant felfelé az alig látható ösvényen, miközben fájdalmas bizonyossággal tudta, hogy elkésett.

Az egész ámokfutás nem tartott tovább tíz meg öt lélegzetvételnél.

Azután elérte a barlangjuk bejáratát…

…és kőszoborrá merevedve, csak bámulta az elébe tárulkozó, sokkolóan borzalmas mészárlást.

Kinyitotta a száját, de nem jött ki hang a torkán...

Jó darabig semmit sem csinált.

Csak állt némán, nyitott szájjal...

Aztán letaglózta a fájdalom.

− NEEHEEHEM! − robbant ki belőle egyetlen állati üvöltéssel a kín, miközben továbbra is kősziklaként állt a bejáratnál.

Egyszerűen képtelennek érezte magát arra, hogy belépjen.

Pedig muszáj volt bizonyosságot szereznie!

Nagyon lassan megmozdult.

Szinte lépésről-lépésre kényszerítette magát egyre beljebb, hogy közelebbről is megvizsgálhassa a barlang padlóján elszórtan heverő, mozdulatlan testeket, melyekben egytől-egyig mind az ő „egykori” törzsének tagjait vélte felismerni.

Grá feküdt a legközelebb a bejárathoz. Így hozzá térdelt le először.

A törzsfőnök halott volt.

Szó szerint kivégezték.

Viszont a jelekből ítélve nem adta könnyen az életét.

Rengeteg vér borította körülötte a földet, és Grya biztosra vette, hogy nem mind az övé.

Mégsem látott egyetlen ogre tetemet sem. Sőt, körös-körül semmi nem volt ami nem ork, vagy ahhoz tartozó tárgy lenne.

A lelkét hasogató fájdalomtól bénán feltápászkodott Grá mellől.

A józan esze „ordítva” tiltakozott ellene, de valamiféle morbid megszállottságtól vezérelve, ő mégis sorban megkereste „kicsiny családjának” a többi tagját… és meg is találta mindegyiküket… mindegyiküket holtan… nem csak a férfiakat… hanem a nőket meg a gyerekeket is… egészen a legkisebb Brí picinyke teteméig… pedig ő még az első zöldellését sem élhette meg…

Eddig bírta.

Megkínzott lelke mostanra már kiszívott a testéből minden erőt.

A lábai megroggyantak, és ezúttal nem térdre ereszkedett, hanem térdre zuhant…

A véráztatta „mészárszék” közepén…

− ÁÁÁÁÁHHÁÁÁÁ! − tört elő belőle artikulálatlan üvöltés formájában újfent a fájdalom.

És csak ordított… és ordított… amíg annyira be nem rekedt, hogy már nem jött ki több hang a torkán…

***

Nem érzékelte az idő múlását.

Legalábbis nem úgy ahogy máskor.

Számára csupán egy szempillantásnak tűnt, amit fél őrülten a fájdalomtól, a barlang véráztatta padlóján térdelve eltöltött. Míg a valóságban a világos napszaknak a másik fele is majdhogynem eltelt, és a lenyugvó Nap, talán csak együttérzésből, de vérpirosra festette a horizontot.

A fájdalom pedig tovább tombolt a lelkében…

Majd egyszer csak vége lett.

És a lelkében érzett emberfeletti gyász hirtelenjében emberfeletti haraggá változott.

Olyan mindent elsöprő haraggá amit úgy érzett, Természetanya gyermekéhez teljesen méltatlan módon, csakis vérrel tud csillapítani.

Grya egyszerűen megszűnt orknak lenni.

Amikor felállt, már nem Természetanya vezérelte a cselekedeteit.

Hiába súgta a szíve, hogy meg kellene adnia a végtisztességet az övéinek, a jelenlegi lelkiállapotában képtelen volt bármit is tenni értük.

Ehelyett, a fájdalom keltette féktelen haragtól vezérelve, mint valami veszett vadállat rontott ki a szabadba.

Nem akart semmi mást, csak ogrét ölni.

Holott a valahol a benne tomboló haragon túli józan eszével nagyon is jól tudta, hogy ezt a „vadászatot” egész biztosan nem fogja túlélni…

***

…abszurd módon Grya, a lényét eluraló gyilkos dühe ellenére, még midig Természetanya gyermeke volt. Pontosan az az ork, aki a csillagtalan koromsötét éjben is tökéletes magabiztossággal mozog az erdőben. Mindezek tetejébe pedig, a maga tíz meg hét zöldellésével már majdhogynem igazi veteránnak számított. S mint ilyen, egyedül vadászott a kistestű állatokra. Ahogyan azt egy felnőtt orktól, aki nő lévén nem vehetett részt az olyan nagy vadak elejtésében mint például a mamut, joggal el is várhatott a vészesen megfogyatkozott közösség.