SEREGI TAMÁS

JÖVŐBE SZÉDÜLŐ
LENDÜLETTEL

Avantgárd és kultúra

Prae Kiadó, Budapest, 2022

Szerkesztette: L. Varga Péter

A borítót Szalay Miklós tervezte

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Seregi Tamás, 2021

© Prae Kiadó, 2021

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2021

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-45-4

Tartalom

Előszó

Irányzati poétikák együttélése Kassák Lajos költészetében

„én láttam párist és nem láttam semmit” / A ló meghal a madarak kirepülnek helye a kassáki életműben

Déry Tibor: Az ámokfutó / A magyar dadaista líráról

Az összművészet fény-kora / Moholy-Nagy Lászlóról

Képtelen paragoné / Kállai Ernő és Moholy-Nagy László vitájáról

„…itt halok meg finnugorul…” / Tamkó Sirató Károlyról

Művészet és kultúra

Hivatkozott internet-címek

Előszó

Néhány évvel ezelőtt Orcsik Roland, a Tiszatáj Kiadó és folyóirat szerkesztője vetette fel először az ötletet, hogy gyűjtsem össze az avantgárd irodalommal és művészettel kapcsolatban írt tanulmányaimat, ők szívesen megjelentetnék könyv formában. Előkerestem a szövegeket, összeraktam őket, majd kidobáltam közülük azokat, amelyeket nem találtam elég jónak. Ami így megmaradt, az túl kevés lett volna egy könyvhöz, ezért úgy döntöttem, hogy inkább várok még ezzel a dologgal. Ha egy-egy szöveg időközben elavul, az csak annál jobb lesz, elvégzi majd helyettem az idő és a tudományos közeg a válogatás munkáját. És őszintén szólva érdekelt is még ez a téma, nem akartam ennyiben hagyni az avantgárd kérdésével való foglalkozást, hanem tovább akartam vinni elsősorban időben, mert foglalkozni szerettem volna még a második világháború utáni másfél évtizedre vonatkozóan is az avantgardizmus problémájával – hogy volt-e ott egyáltalán avantgárd, és ha igen, akkor pontosan hol és milyen formában –, és természetesen a neoavantgárd művészettel.

Az azóta eltelt évek alatt viszont – részben próbálkozásaim közvetlen tapasztalatából, részben fiatalabb kollégáim és a művészek beszámolóiból okulva – nagyjából lemondtam erről a tervemről. Pontosabban még tovább halasztottam a megvalósítását. Azt tapasztaltam ugyanis, hogy a még élő alkotók (tisztelet a kivételnek) szinte csak méltatást vagy általános ismertetést várnak a magamfajta szakembertől, mindenesetre minden apró kritikai megjegyzés hatására azonnal elzárkóznak, a már elhunyt művészek hagyatékait pedig szinte magántulajdonuknak tekintik a gondozásukkal és feldolgozásukkal megbízott művészettörténészek. Ilyen körülmények között nem lehet szert tenni arra az áttekintő képre, amelyik az egyes életművek vagy az egyedi művek értelmezéséhez elengedhetetlenül szükséges lenne. Egyelőre tehát elment a kedvem a folytatástól. És az érdeklődésem is kicsit más irányba fordult, általánosabb kérdések felé. Az utóbbi néhány évben több szöveget is publikáltam a művészet és a kultúra általános összefüggésének szerintem nagyon tisztázatlan kérdéséről, amelyek szintén összekapcsolódni látszottak, és ráadásul – mint az olvasó látni fogja – több ponton is érintkeztek az avantgardizmussal kapcsolatos elméleti és történeti problémákkal. Így keletkezett az a másik szövegkorpusz, amelyikből a könyv második része lett.

A szövegeken megpróbáltam minél kevesebbet változtatni. Ez az első rész esetében könnyebb volt, itt leginkább csak rövidítettem, illetve stilisztikai javításokat végeztem, a második résszel kapcsolatban azonban egészen más volt a helyzet. Rengeteg gondolat, sőt példa ismétlődött a szövegekben, miközben mindegyik valahol ugyanarról szólt, ezért úgy döntöttem, megpróbálom egyetlen összefüggő egésszé összegyúrni őket, ehhez pedig jelentősebb módosításokra volt szükség. A „varratokat” viszont nem akartam teljesen eltüntetni, mert egy idő után rájöttem, hogy éppen ezek a varratok képesek valamelyest tagolni a hatalmas szövegfolyamot, amelyet egy nekifutásra valószínűleg képtelenség végigolvasni. Így alakult ki a második rész jelenlegi formája; csak remélni tudom, hogy végül nem döntöttem rosszul.

Köszönetemet szeretném kifejezni mindenekelőtt Deréky Pálnak, mert ő indított el az avantgárd kutatásának útján, amikor 1997-ben, még egyetemi hallgatóként, fél évet nála tölthettem a bécsi egyetemen. Ugyanígy köszönettel tartozom Kulcsár Szabó Ernőnek, aki az első avantgárdról szóló tanulmányaimat megjelentette a Literatura folyóiratban, és meghívott az Újraolvasó – Kassák Lajosról című konferenciára. Köszönöm továbbá Sasvári Editnek és a Kassák Emlékmúzeum egész csapatának, hogy többször is meghívtak előadni, beszélgetni, tárlatot vezetni, és felkértek tanulmány írására. És nem utolsósorban köszönöm Miklósvölgyi Zsoltnak és Nemes Z. Máriónak, hogy megerősítettek abban a hitemben, hogy ma is létezhet avantgardizmus, vagyis még mindig érdemes kiáltványt írni és mozgalmat szervezni.

A második résszel kapcsolatban köszönöm az ELTE BTK Esztétika Tanszék doktorandusz hallgatóinak, hogy félkértek, tartsak egy előadást a művészet és a társadalom lehetséges összefüggéseinek általános problémájáról – enélkül talán soha nem ültem volna le, hogy tisztázzam és megfogalmazzam a témára vonatkozó álláspontomat. Köszönöm továbbá Beöthy Balázsnak, Gyimesi Tímeának, Kemény Vagyimnak és Wessely Annának, hogy megjelentették ezeket a szövegeket, illetve Marikovszky Andreának, aki számos program szervezése révén lehetőséget teremtett gondolataim nyilvános megvitatására.

Irányzati poétikák együttélése Kassák Lajos költészetében

A számozott költemények irodalomtörténeti elhelyezésének legnagyobb problémáját sokáig az jelentette, hogy a Kassák-életművet az egyes európai avantgárd irányzatok mentén felosztó szakirodalom számára komoly gondot okozott a húszas évek magyar avantgárd lírafordulatának meghatározása, amelyik nem egyértelműen valamely új irányzat megjelenésének jegyében zajlott le. Az irányzati szempontú közelítésmód azonban ettől függetlenül is problematikus volt. Már az sem jelenthető ki minden további nélkül, hogy a magyar avantgárd mozgalom indulása az első jelentősebb avantgárd irodalmi irányzatnak is tekinthető mozgalom, a futurizmus poétikai eszközeinek átvételével és részben magyarításával vette volna kezdetét. Kassák első kötetének verseiben és az egész születőben lévő magyar avantgárd esztétikai nézetrendszerében legalább olyan mértékben jelen van Whitman és Ady hatása, mint Marinettié. Mindjárt A Tett első számában olvasható egy Ady védelmében írt tanulmány Franyó Zoltán tollából, s a Nyugat legnagyobbjának hatása, ha nem is mindvégig poétikai értelemben, az avantgárd mozgalom utolsó éveiben is fellelhető a különböző műfajú szövegekben. A Diogenes folyóirat például még 1925-ben is közölte folytatásokban Ady angolra fordított verseinek gyűjteményét, mely Gáspár Endre munkáját dicsérte.

Kassák első kötetének versein azonban kétségtelenül megfigyelhetjük a futurista poétika jegyeit, s tehetjük ezt annak ellenére, hogy amikor Kassák A Tett tizedik számában közölt „Programm” harmadik pontjával egyértelműsíti, hogy a magyar avantgárd művészet „nem esküdhetik fel egyetlen izmus zászlaja alá sem”, elsősorban Marinettiék mozgalmára utal. Talán ez volt az egyik gesztus, amelyik megteremtette a feltételét annak, hogy a magyar avantgárd mozgalom Kassák saját, minden időszakban markánsan körülhatárolható esztétikai nézetei ellenére is poétikai értelemben az útkeresés állapotában maradjon– egészen lezárulásáig. Az európai avantgárd mozgalmakra nem annyira jellemző „többizmusúság” Kassák meghatározó hatalmi pozíciója mellett is a magyar avantgárd művészet kétségtelen jellegzetessége.

Ha ezt a tételt Kassák költői életművének avantgárd korszakára próbáljuk vonatkoztatni, úgy megfigyelhetővé válik, hogy első kötetei mennyivel „sokrétűbbek” annál, mintsem hogy egy-egy izmus alá sorolhatnánk őket. Az Éposz Wagner maszkjában tizenhárom költeménye közül csak a sokat idézett „Brrr… bum… bumbum…” kezdetű vers tekinthető minden tekintetben a futurizmus költészetnyelvét alkalmazó műnek. A kötet többi darabja esetében pedig nem az én-disszimilációt a szintaxis felbontásán keresztül végrehajtó futurista verstechnika tökéletlenebb megvalósulásával van dolgunk, hanem egy attól független, a magyar irodalomban elsősorban képi szerkesztéstechnikájával újat hozó lírával, mely azonban a versszerkezet egészét tekintve általában megőrzi a hagyományos történetmondó lineáris időbeliség szervezőelvét („Kelet felől bús, téveteg karavánt öklözött az éj…”), egy konkrét életvilágbeli szituációra való referenciális utalást („Zöld szőnyegén gubóztam a csókkerített háznak…”) vagy a közvetlen érzelemkifejezés és az értékszempontokat érvényesítő közlés nyilvánvaló intencióját („Ó, Élet, élet, mi sírunk, mi sírunk, panaszkodunk…”, „Most téged énekellek…”). A kötetet záró költemény pedig, sejthetően tudatos szerkesztés eredményeképpen, már a későbbi aktivista-expresszionista művek modalitását sejteti. A költemény sorai, hasonlóan a „Most téged énekellek…” kezdetű vers hangütéséhez, még erőteljesen whitmani hangnemben szólalnak meg, de helyenként már a kollektív én szemszögéből tekintenek az emberiség egészére, melynek egyszerre része és kirekesztettje a költői én. A költemény két közösségi létforma pólusait jelöli ki, melyek egyike a robotos hétköznapok világa:

Rossz sorsunk féktelen emészti a dús percet,
hogy holnap még vaksibb gubóba szőjjön a gond,
s holnap, ha pórázról emlékezünk,
jajongva térdre törjük szebbik énünk.

A másik pedig az ünneplő közösség derűje, amelyhez felemelkedni kíván az ekkor már egyes szám első személyben megszólaló lírai én:

Ó, két kezem, két asztaltól elvert jobbágy,
ma tartsatok üres, mély tálat a bőséges ég alá,
hogy nálam nézze meg magát négy sarka a világnak
s lássam meg én is a kért földi tájat,
hol boldog ember áll a dombon
és fehér zászlaját nevetve lengeti
a bús rokon felé

Az ünnepnek mint az „életöröm” megnyilvánulásának ez a tematizációja már kétségtelenül a két nagy expresszionista-aktivista költemény, Az örömhöz és a Mesteremberek versbeszédét vetíti előre, melyek – ha a versek eredeti megjelenési dátumát, és nem a későbbi, kötetbeli helyüket tekintjük – közvetlen folytatói az Éposz Wagner maszkjában kötetet záró költeménynek: mindkét említett mű még 1915-ben íródott, közvetlenül Kassák első kötetének megjelenését követően, s A Tett első és harmadik számában láttak napvilágot.

A Hirdetőoszloppal című második Kassák-kötet verseivel kapcsolatban hasonló problémákat vethetünk fel. A recepciótörténetből ismert adat, hogy az aktivizmus és az expresszionizmus magyarországi fogadtatásának kezdeteit egyaránt 1919-re tehetjük, tehát nem sokkal előbbre, mint a szintén megkésve érkező dadaista irányzatét. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy a magyar avantgárd alkotóknak ne lett volna tudomásuk az említett irányzatokról (a Ma például rendszeresen hirdette a Die Aktion számait), mint ahogy azt sem, hogy az európai irányzatoknak ne lett volna magától értetődő befolyásuk a magyar mozgalomra, csak annyit, hogy a nem elhanyagolható, bár az európai mozgalmakkal összehasonlítva kevésbé önreflexív teoretikus irodalom mellett, mely sokkal inkább világnézeti, mint esztétikai jellegűnek nevezhető, a magyar avantgárd líra poétikai szempontból leggyakrabban irányzatilag kevert irodalmi formákat öltött.

Ha azonban közvetlen poétikai vizsgálatok helyett magukhoz az alkotókhoz, jelen esetben Kassákhoz fordulunk, hogy a költészetnyelv alakulástörténetét feltárjuk, hamar eltévedhetünk a világnézet és az esztétikai koncepciók vegyülékében, még kifejezetten poétikai kérdések esetén is. Elegendő talán, ha csak egy példát említünk a dolgozat témájához szorosabban kötődő terület, a számozott költemények kapcsán. Kassák egy interjúban a következő mondatokkal írja körül saját, immár az aktivista utópiáktól elszakadni látszó és több avantgárd jegyet felmutató számozott verseinek jellegzetességét:

A kérdés második fele, hogy a tömeg nem értheti meg ezt az irodalmi formát. Erre azt felelem: igaz, hogy a tömeg nem értheti meg ezt az irodalmi formát, de nem azért, mert ez az irodalmi forma túl komplikált, hanem mert túl egyszerű… Képzelje el, ha egy agyontechnikázott Babits-sor mellé például ezt az abszolút egyszerű sort írom le magamtól: „S a szolgáló 1 389 425 koronáért a sültgalambot még mindig áthozhatja a korcsmából.” A Babits-sort itt minden skrupulus nélkül mint értelmeset fogják elfogadni, ezen a soron pedig, anélkül hogy észrevennék benne mai tragédiánkat, a legvidámabban röhögni fognak.{1}

Kassák érvelése több ponton is problematikus. Ha csak a 15. számozott versből idézett sort magát vizsgáljuk, akkor is rögtön szemünkbe tűnhet a szövegrészletnek legalább egy olyan eleme, mely a mondat jelentését elbizonytalaníthatja és többértelművé teheti. Kassák beemel s azután lerögzítetlenül hagy egy konvencionális jelentéssel rendelkező elemet, a „sültgalamb” kifejezést, amely már önmagában is megakadályozza az interjúban általa sugallt erőteljesen referenciális olvasási mód lehetőségét. Az említett elem sokkal inkább megfosztja lehetséges rögzíthető jelöltjétől az „1 389 425 korona” és a „korcsma” kifejezéseket, mintsem maga elveszítené konnotatív energiáit. Arról nem is beszélve, hogy amennyiben egy „sültgalamb”, vagy nevezzük akár sült csirkének, ilyen nagyságrendű összegbe kerül, akkor egyszerűen lehetetlen, hogy az ár 5 koronára végződjön.

Emellett azonban adódik egy másik vizsgálati nézőpont is, amit pedig Kassák egyáltalán nem vesz figyelembe, melyet az idézett verssor szövegkörnyezetéből, a 15. számozott költemény egészéből nyerhetünk, s amely újabb jelentésbővüléseket és -módosulásokat eredményez. A vers első olvasásra meglehetősen egyértelmű értékrendszer mentén épül fel (hasonlóan az aktivista költeményekhez), amely képileg ábrázolható ellentétekben is kirajzolódik. A felfelé röpülő, „felemelkedő” dolgok összetartozni látszanak („a jó szív röpül az üvegbúrában harangok fölemelkednek / s a haldoklók szintén fölemelkednek”), és a deklaratív hangnemű versbeszéd szembe is állítja velük a „világ csontszínű magját”, a forgó turbinákat és a komolyság eszményét. A szembeállításnak az utóbbi pólusa azonban már nem egyértelmű értékkategóriák alapján jön létre. A Kassák-versek prófétai hanghordozása a számozott versek szövegeinek majd mindegyikében, ahogyan A ló meghal a madarak kirepülnek hasonló modalitású soraiban is, ironikus többletjelentéssel bővül, mely magát az expresszionista „Ó, ember” testvériességre buzdító himnikus és gyakran tanító szándékú hangnemét is ironikus kijelentéssé formálja át. A 15. számozott költemény komolyság-kultuszát („csak az ólomfejű komolyság menthet meg bennünket az ördögtől / ó jaj jaj / legyünk hát valamennyien komoly emberek testvéreim”) részben épp az a fokozott, néha már-már siránkozó hangnem hitelteleníti, mellyel a vers alanya megszólal és olvasóját megszólítja. Ezt erősíti a bizonyosság deklarációjának módja is, mellyel a költemény zárul, összekapcsolódva végső soron az említett „sültgalamb” kifejezéssel is:

mi bizonyosan tudjuk
az ember azért született hogy szépen éljen
s a szolgáló
1 389 425 koronáért a sültgalambot még mindig áthozhatja a korcsmából

A vers utolsó sora hitelteleníti az előzőleg kategorikusan kijelentett tételt, mivel a „még mindig” kifejezés időbeli kétértelműsége feloldja a mondatok közötti szemantikai viszonyok egyértelműségét (Kassáknál a szintaxis szintjén képződő többértelműségek csak nagyon ritkán figyelhetők meg): a szókapcsolat utalhat egyrészről a jelenben még fennálló lehetőségre, mely részét alkotná ennek a bizonyos, a vers alanya által sugallt „szép életnek”, másrészről azonban egy fennmaradó, jobb híján biztosított jövendő lehetőségére is, melynek révén nem utolsósorban a „sültgalamb” szóösszetétel is újabb jelentésbővülésen mehet keresztül. A „sültgalamb” a verset ily módon olvasva az elérhetetlen „komolyság” pótszerévé válik, a megígért – pontosabban a versbeli beszélő által teljes bizonyossággal előre jelzett – „szép élet” (akár a Földi Paradicsom békéjének) tátott szánkba repülő, megcsúfolt jelképévé.

A számozott költemények poétikai újdonsága minden bizonnyal nem csupán annyi, hogy Kassák húszas évekbeli, a dadaizmus hatását mutató költészete képes volt túllépni az aktivizmus-expresszionizmus profetikus hangnemű versnyelvén és szerkesztési technikáin, hanem az, hogy ezt a továbblépést és általában a dadaizmust Kassák – számos alkotótársával szemben, akiknél az 1920 decemberében Magyarországra érkező dadaista irányzat hatása szintén kimutatható – nem pusztán a provokáció és polgárpukkasztás céljaira használta fel, tehát maga mögött tudta hagyni a közvetlen értékközvetítés kényszerét, annak áttételesebb, mondhatni negatív formájában is. S még ha ez az utóbbi irány nem jelentett is egyértelmű visszalépést vagy lemaradást az egész avantgárd mozgalomhoz képest – Barta Sándor húszas években írt dadaista művei például egyáltalán nem mondhatók értéktelen alkotásoknak –, az évtized második felében a magyar avantgárd irodalomban is jelentkező kísérletezőbb dadaizmus fényében (Palasovszky Ödön, Kristóf Károly) jól látható, hogy talán a Barta által választott útnak – Moszkvába költözésétől függetlenül – sem lettek volna nagyobb távlatai.

Kassák a maga számozott versekkel megteremtődő, s mindvégig alakulóban lévő versnyelvét egyértelműen az aktivista kétpólusú költészet ellenében, illetve azon túllépve alkotta meg. Ahogy a számozott költemények legelső darabjában ezt ki is mondja, maga is érezte a változást és annak radikalitását: „Kinek adjam ezt az új könyvem első nekiszaladás az új Kassák felé.” A változásról magáról azonban már nem állíthatjuk, hogy – például Barta Sándor életművével összehasonlítva – valamely új izmus beköszöntének hatására következett volna be. A dadaista és szürrealista Kassák-címkékkel ezért kell óvatosan bánnunk. Kassák látszatólag sok mindent megőriz korábbi verseinek elsősorban modális regisztereiből. Az expresszionista, részben Whitmantől örökölt kinyilatkoztató hangnem és a többes szám első személyű megszólalásmód, ahogy a 15. számozott költemény kapcsán is látható, még sokáig jelen van a versekben. Ám a prófétai hang által közvetíthető tartalom a legtöbb esetben elhasonul a sorok kölcsönviszonyai által teremtett előre és visszafelé egyaránt ható szemantikai mezőben. A ló meghal a madarak kirepülnek híres részleteiben ráadásul a Kassák-életművet az aktivista korszak felől tekintő olvasó szinte úgy érezi, Kassák az aktivista vátesz-költői szerepen s egyszersmind saját korábbi önmagán is gúnyolódik a költemény bizonyos kijelentéseiben:

esküdjetek meg hogy ezután csak a tiszta gatyamadzag varázshatalmában hisztek
szólaltam meg egészen váratlanul
s láttam amint a hangom erre felé jön a szomszéd udvarból
én költő vagyok
tehát csak tudom
a lámpások azért égnek jól mert kétszer turatámó
és tele vannak petróleummal

A profetikus-kinyilatkoztató hangnem az idézett részletben kétszeresen is eltávolítva jelenik meg: egyrészt tematikus síkon (egy részeg ember értelmetlen, dadaista versmondatai), másrészt a képi ábrázolás révén (a saját hangjától elidegenedő, azzal vizuálisan is szembesülő beszélő képében). S ezt csak tovább fokozza, hogy a tudás bizonyosságának deklarációja itt is, mint a versben oly sokszor, egy értelmetlen kijelentésbe torkollik.

Kassáknak az idézett interjúrészletben azonban kétségtelenül igaza van akkor, mikor az új versekkel kapcsolatban nem azok túlbonyolítottságát hangsúlyozza, hanem ennek éppen ellenkezőjét, vagyis, hogy a számozott versek szövegei „túl egyszerűk”. Elegendő csak egy felületes összehasonlítást elvégezni ahhoz, hogy láthatóvá váljon, az Éposz Wagner maszkjában című első kötethez képest a számozott versekből mennyire kivesznek az antropomorfizáló, díszítő jellegű jelzői metaforák, s így a korábbi túlzsúfolt képek jelentős mértékben egyszerűsödnek, de – tegyük hozzá rögtön – a költemények ezzel párhuzamosan szerkezetileg jóval összetettebbé válnak. Kassák ebben az értelemben nem alaptalanul használta verseire vonatkozóan az irodalomtudományi szempontból meglehetősen problematikus, saját korszakában használatos „konstrukció”, „konstruktivizmus” kifejezéseket. Az „építkezés” azonban, a szigorú értelemben vett tudatos szerkesztés, nem egyértelműen hagyta rajta nyomát a költeményeken. Mikor azt hangsúlyozzuk, hogy a jelkapcsolatok állandósulása ellen folytatott harc az avantgárd egyik, talán legfontosabbnak tekinthető heroikus vállalkozása volt, észre kell vennünk azt is, hogy a deszemiotizációnak mint avantgárd nyelvi eljárásnak kassáki alkalmazása még a számozott költeményekben sem következetesen végigvitt folyamat. Általános értelemben igaz ugyan, hogy a számozott költemények darabjai azok, amelyek mind a versek egész szerkezetét, mind a deszemiotizált elemek kapcsolatait illetően a leginkább heterogén jellegűnek mondhatók, a konstrukció szintaktikai és szemantikai uralomba fordulását azonban nem minden esetben képesek elkerülni. Kassák ugyanis, mire életművében a számozott költemények írásának időszakához érkezett, részben már nagyon is rögzült elemekből álló költői nyelvet használt, amelyik, a deperszonalizációs eljárásokhoz való ambivalens viszonyulásával együtt, az avantgárd poétikai technikák következetes alkalmazása elé akadályokat gördített. S emellett – tehetnénk hozzá – saját művészetéről írt munkáiban is lépten-nyomon olyan kijelentésekkel találkozhatunk, melyek a húszas években született alkotásait és esztétikai nézeteit megpróbálják az aktivista világ- és művészetfelfogás képzetköréhez kapcsolni, néha érezhetően irreleváns módon. Ennek köszönhető, hogy 1925-ben írt híres, A korszerű művészet él című tanulmányának izmus-koncepciójában, melyre később izmus-történetének gondolatmenetét is építette, az aktivizmus a konstruktivizmus nagy összefoglaló irányzatának zászlója alatt sorakozott fel – a mai olvasó számára kissé meglepő módon. Kassák az expresszionizmust „szentimentális és érzelgősségbe fulladt lelkiséggel”{2} vádolja, az aktivista művészetben viszont továbböröklődő viszonyt lát a műalkotással és a világgal való általa kívánatosnak tartott kapcsolat természetét illetően. Az aktivizmus és konstruktivizmus szoros egységének alapjává két fogalom válik: a – talán poétikai szempontból érdekesebbnek tekinthető – „építés” fogalma és az ehhez kapcsolódó nem individuális ember eszméje. A konstruktivizmus annyiban folytatója az aktivista mozgalomnak, állítja Kassák, amennyiben a négyszög a „kollektív világszemlélet formai megtestesítője”.{3}

{1} Németh Andor beszélgetése Kassákkal, Jövő 1922. febr. 19., 3. Idézi DERÉKY Pál, A vasbetontorony költői, Argumentum, Budapest, 1992, 80.

{2} A tanulmánynak több megfogalmazása is létezik Kassáktól, én itt Az izmusok történetébe bekerülő változatot használom: KASSÁK Lajos, A korszerű művészet él = Uő, Az izmusok története, Magvető, Budapest, 1972, 5–30. 22.

{3} Uo., 26.