Apának, Michelle-nek és nagy tisztelettel Andy Morgannek

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Peter Culshaw

In Search Of Manu Chao

Serpent’s Tail, London, 2013

Fordította: Nagy Gergely

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © 2013 by Peter Culshaw

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-778-9

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Irodalmi vezető: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Bevezetés
CASA BABYLON

„Amikor keresnek, nem vagyok ott,

Ha megtalálnak, máshol vagyok”

(Desaparecido)

A córdobai Casa Babylon minden bizonnyal a lehető legjobb hely, ahol az ember láthatja Manu Chaót. Én a zenekarral érkeztem; Buenos Airesből tizenkét órát buszoztunk a pampán keresztül, míg ideértünk ebbe a boliche-be (férfibárba) – egészen rajzfilmbe illő hangulatú klub ez, valahol egy nagyobb faluház meg egy vadnyugati bár között. Még nagy mellű pultoslányok is vannak, a biztonságiak pedig mindenkit megmotoznak, nincs-e nála fegyver. A nap már lemenni készül, de még mindig több mint 38 fok van: az emberekről dől az izzadság. „¡Que Calor!” („Micsoda hőség!”), mindenkinek ez az első szava hozzám.

Manu egy Roots Radio elnevezésű utcazenész-zenekarral lép fel; először három nappal ezelőtt játszott velük Buenos Airesben. „Szeretem a kihívást, amikor nagyon gyorsan kell egy új zenekart összerakni”, mondja az apró, kemenceforró öltözőben. A Roots Radio tagjai közt van egy Kichi nevű ütős is, akivel Manu utcazenész korában találkozott Barcelonában. Kichi a 2001-es argentin gazdasági összeomlás elől menekült Európába, de most visszaköltözött a szülőföldjére, és San Telmóban él a barrióban (külvárosban).

Ugyan csak ma jelentették be a koncertet, a klubban mégis ezernél is több rajongó tolong. Olyan meleg van, hogy a gitárok még egyetlen számon belül is elhangolódnak. „Apokaliptikus!”, kiált fel Manu. Aztán megint beindul a zene, és egy különösen szédítő domborulatokkal rendelkező, mélyen kivágott pólós lány máris a pulton táncol: még a színpad történéseivel is felveszi a versenyt.

Az olyan régi dalok, mint a Clandestino vagy a Welcome to Tijuana szövegeit mindenki tudja. Inkább az a meglepő, hogy az újabbakét is. Manu legújabb lemeze, a La Radiolina, még csak most jelent meg, a közönség mégis vele énekli a Me Llamen Calle-t (a madridi prostituáltakról, akik bérbe adják a testüket, még ha a szívük nem is eladó) meg a La Vida Tómbolát, a lecsúszott argentin félistenről, Diego Maradonáról szóló számot.

Argentínában Manu híres. Egysaroknyit sem tud menni az utcán úgy, hogy meg ne állítanák, bár az ő hírneve semmi Maradonáéhoz képest. De még Manu esetében is (aki könnyedén megtölthetett volna egy stadiont is ma este) van valami sajátos őrület abban, ahogy az emberek reagálnak, ha találkoznak vele. Az utolsó pillanatban bejelentett, ötletszerű koncertek (mint ez a ma esti jótékonysági fellépés) is arra szolgálnak, hogy ne csússzon ki a kezéből a dolog, szilárdan a földön maradjon. „Ez normális, ha az ember… híres”, próbálja megmagyarázni Manu, láthatóan keresve a szavakat. „Ha híres vagy, akkor talán túlságosan is olyannak tűnsz, mint egy isten, vagy talán túlságosan nagy seggfejnek.”

Szerencse ügyében (amire a dal „tombolája” is utal) itt, Córdobában a legtöbb helyi fiatal, úgy látszik, elég rosszul áll. Kemény környékeken születtek és nevelkedtek, a villa miseriákban (nyomornegyedekben) vagy kunyhótelepeken, ahol kevés a munka és nagyon nehéz a boldogulás. De ma este a La Luciérnaga (A Szentjánosbogár) elnevezésű segélyszervezetnek köszönhetően sokan bejutnak ingyen. A többiek 15 pesót fizetnek (nagyjából 5 dollárt), és a koncert minden bevételét a La Luciérnaga kapja.

A közönség jelentős része kemény, régi Manuista. Még a klub neve, a Casa Babylon is az utolsó Mano Negra-lemez címéből származik: Manu régi zenekara akkor vált igazán legendássá errefelé, amikor egy tévéműsorban megkérdezték tőlük, mit jelent nekik az anarchia, ők pedig válaszul élő adásban szétverték a stúdiót. Egy-két vállon, karon látom is odatetoválva a Mano Negra jelképét, a fekete kéznyomot egy vörös csillagon. Összebarátkozom egy hatalmas termetű biztonsági emberrel: majd’ 215 centis, olyan, mint valami kétajtós szekrény. Összevissza van tetoválva, és egy kedves, törékeny, filigrán lányt mutat be mint az ő noviáját (menyasszonyát).

A közönség teljes extázisban van, hogy bálványuk ma este eljött közéjük. Amikor Manu kilép a színpadra, olyan elképesztő erejű reakciót vált ki, mintha egy felszálló repülő mellett állna az ember. Amikor később egy helyi utcai rapper, Negro Chetto (Fekete Sznob) is felugrik mellé, és rögtönözni kezd a zenére, az egész klub megőrül.

Negro Chettóval már korábban találkoztunk a mai napon, ebédnél, a La Luciérnaga főhadiszállásán. A szervezetet egy Oscar Arias nevű férfi alapította. Meséli, hogy amikor indultak, Córdobában a 20 év alatti fiatalok nagyjából 60%-a szegénységben élt: sokan cukorkát, virágot árultak az utcán, közlekedési lámpáknál szélvédőket mostak, folyamatosan a bűnözés, a prostitúció határán táncoltak. A szervezetnek egy magazin kiadásából van pénze (olyan, mint a Big Issue Nagy-Britanniában), így Manu nekik ad interjút, a helyi média többi képviselőjével nem beszél. De miért La Luciérnagának segít, és nem valaki másnak? „Nem igazán én választom meg a projektjeimet, inkább ők választanak engem”, feleli erre. „Velük 2000-ben ismerkedtem meg, amikor itt turnéztunk, és a kiadvány jó ötletnek tűnt. Oscar olyan ember, akinek ha a szemébe nézel, látod, hogy bízhatsz benne. Persze, néha tévedek ebben; de most már elég erős kapcsolat alakult ki köztünk.”

Negro Chetto évekig piros lámpáknál mosta az ablakokat, aztán találkozott Oscarral meg a szervezetével. Épp akkor alapították a Luci Vid nevű vállalatukat, ami most már olyan helyekre közvetít ablakmosókat, mint a córdobai ipari parkok irodaházai. Amellett, hogy szerzett állandó munkát, Negro Chetto felvett egy lemezt is. Arra nincs pénze, hogy CD-ket gyártasson, de Manu argentínai lemezkiadójának embere, Pocho azt mondja, igyekszik kitalálni neki valamit. „A zene és Jézus mentettek meg”, sóhajt Chetto, és keresztet vet.

Ma este minden kaotikus, rögtönzött, hírverés nélküli itt a Casa Babylonban. „Összejött némi pénz is, de a legjobb mégis ez az energia”, mondja Manu a koncert után. Dől róla a víz, de igen emelkedett hangulatban van. „Gyógyító energia! A srácok rengeteg energiával mentek haza, és jutott bőven nekem is.” Megemlíti azt a pasast, aki a La Luciérnagától motoron követett minket. „Az Pedro. 2000-ben még utcagyerek volt, most már neki is van gyereke.”

Úgy alszom éjjel a turnébuszon, mint a bunda: tele vagyok zenével, alkohollal, és arra ébredek, hogy máris félúton járunk Buenos Aires felé. „Elringat ez a busz, mint egy édesanya”, jegyzi meg Manu. A többiek fémbögrét adnak körbe szívószállal, benne csípős, helyi gyógytea, a maté; a nap erős fénye a tájat is kifehéríti, ahogy a busz végigszalad a hatalmas síkságon.

2

Ez a córdobai este igazi Manu Chaós pillanat volt: nem előre megírt, spontán fiesta, valami módon mégis megváltoztatta valaki életét. 2007-ben történt; én akkor már találkoztam Manuval néhányszor, legelőször egy interjú alkalmával a második szólólemeze, a Próxima Estación: Esperanza megjelenésekor, 2001-ben. Valamivel a córdobai utazás után elhatároztam, hogy többet akarok róla tudni: megpróbálom megválaszolni a kérdést, „mégis ki a fene ez a srác?”, és megírom ezt a könyvet.

Manu jótékonyan beleegyezett, vagy legalábbis elviselte a dolgot – és hagyta, hogy kövessem a következő néhány évben, négy kontinensen át. Mégsem valami hivatalos rocksztáréletrajz jött ki ebből. Manu gyakran nem akart magáról beszélni. Története csak lassan bontakozott ki, ahogy az életben is megvalósította saját, lírikus önképét, az „el desaparecido”, az „eltűnő ember” figuráját. De azt nagyon is szerette volna (és mint rájöttem, alapvetően emiatt ment bele a dologba), hogy az ügyek és emberek, akik mellé odaáll, nagyobb nyilvánosságot kapjanak: a vízhez való jogok Bolíviában, az őslakosok forradalma Mexikóban, az elmegyógyintézetek lakói Buenos Airesben, a prostituáltak jogai Spanyolországban, a nyugat-szaharai menekültek ügye. Ő az, aki odaáll a világ kisemmizettjei mellé, Don Quijoteként megküzdve minden őrült szélmalommal. Így lettem én az ő Sancho Panzája, hogy a saját szememmel lássam a dolgait, míg Manu és zenekara, a Radio Bemba nyomában loholok.

Amikor először indultam találkozni Manu Chaóval 2001-ben, azt mondták nekem, olyan ember, akinek van egy kis garzonlakása Barcelonában – de terasza, kertje nincs, mert „az utca az ő udvara”. Ha a városban van, a törzshelyén, egy kis bárban játszik. Vannak méhkaptárjai, de nincs mobiltelefonja, sem órája. Folyton mozgásban van, utazásfüggő, nem képes néhány hétnél több időt tölteni ugyanott, és sosem tervez három hónapnál hosszabb időre előre. Tényleg olyan, ahogy a Desaparecidóban leírja magát: „az eltűnő ember… rohan az elveszett országúton… Amikor keresnek, nem vagyok ott, ha megtalálnak, máshol vagyok”.

Igazán nem mondhatom, hogy nem figyelmeztettek. De nem tudtam elfojtani a késztetést. Mint oly sokan mások, én is éreztem első szólólemezén, a Clandestinón a lecsupaszított dalokból áradó szenvedélyt, közvetlen erőt – Bob Marley óta nem hallottam ilyet. Időnként előfordul, hogy a zene rávesz, értékelj újra mindent, amit a világról gondolsz. A Clandestino mintha egyszerre tekintett volna vissza azokba az időkbe, amikor a dalok még jelentettek valamit, amikor az emberek hittek benne, hogy a zene megváltoztathatja a világot; és előre is, egy új, globális popzene felé. Az ezredforduló nagy kereszteződésén ez tökéletesen hangzott: ellenállhatatlanul összejött benne az európai és a dél-amerikai nézőpont. Radikális popzenei mestermű, ami valahogy mégis többmilliós példányszámban kelt el.

Ha jobban ismerem a francia rockzenét, nem lepett volna meg ennyire a dolog. Manu Chao előző zenekara, a Mano Negra volt a francia rock történetének valaha létezett legnagyobb sikere. Tömegek rajongtak értük Európában és Dél-Amerikában is, ahol még most is valamiféle mitikus dolognak számítanak. Rengetegen gondolják azt, amit a zenekar menedzsere, Bernard Batzen: ha rendesen terjesztették volna a lemezeiket, turnéztak volna, nem mindenféle szélmalomharcos projekttel foglalkoznak (mint mondjuk a négy hónapos hajóút Dél-Amerikában, vagy hogy vonaton átszelik a gerillaháború káoszával sújtott Kolumbiát), és ha nem oszlanak fel, mielőtt legjobban fogyó lemezük, a Casa Babylon egyáltalán megjelenik, akkorák lehettek volna, mint a U2 vagy a Coldplay. De ha így történt volna, vajon akkor is ilyen lenyűgöző lenne Manu Chao története?

Manu híres arról, hogy hevesen őszinte és rendíthetetlenül tisztességes. Azt is beszélték, hogy sok más aktivista rocksztárral szemben (akik a magánrepülőjükről jótékonykodnak, és közben élik a maguk ötcsillagos életét) ő valóban vizet is iszik, ha vizet prédikál: alig van valamije, nomád zenészként járja a világot. De vajon tényleg létezik az a fajta tisztaság, amit a rajongói látnak bele? Azért ennyire olyan csak nem lehet valaki igazából is!

Zenei stílusa (a punk, a latin zene, a ska és reggae keveréke) sok különböző kifejezésmód kreatív ötvözete; és minél inkább rátalált a saját hangjára, annál nagyobbra duzzadt a közönsége is. Számtalan társadalomból kilógó hallgatójának, akik nem fogadják el a világot olyannak, amilyen, és azoknak a kiszorítottaknak, akiket támogat, a reménység fénysugara ő. Ezenkívül viszont csak alig összebékíthető ellentétek sorakoznak: azt mondja magáról, hogy „félénk srác”, de százezres tömegnek énekel olyan helyeken, mint mondjuk Mexikóváros; világsztár, aki harcol a globalizáció ellen; az átlagemberhez közel álló hátizsákos turista, aki milliókat keres; propagandista, aki nem ad interjút. Még a neve és nemzetisége (francia? spanyol? baszk?) is kimondottan ködösnek tűnik.

Ezért látszott érdemesnek elmondani Manu Chao életének történetét: a párizsi rock’n’roll-rajongó tinédzserkortól kezdve a francia underground mindenféle zenekarain át a hatalmas világsikerig, majd utána a depressziós összeomláson keresztül a Clandestinóval jött újjászületésig. Most tehát, öt évvel a córdobai Casa Babylonban töltött emlékezetes este után, itt a végeredmény. Könyvem két részre oszlik: először Manu Chao történetét szedem össze, a gyerekéveket Párizsban, a Mano Negra felemelkedését és bukását, Manu látványos visszatérését egy sor többmilliós példányszámú lemezzel. Aztán a második részben találkozom vele Barcelonában, majd vele tartok őrült utazásain New Yorkba, Buenos Airesbe, Nyugat-Szaharába, Mexikóba, Párizsba, Barcelonába, Brixtonba és Brazíliába…

Első rész
La Vida Tómbola
Manu életei

Első fejezet
Kettős élet

„Már négyévesen is csak baj volt vele – és még mindig ugyanolyan!”

Gabriel García Márquez

José-Manuel Thomas Arthur Chao Párizsban született 1961. június 21-én. Azért szereti ennyire a napsütést, mondja, mert épp nyári nap-éj egyenlőség napján jött a világra. De születésnapja az évente megrendezett Fête de la Musique-kal (A zene ünnepével) is egybeesik: ekkor egész Franciaország a zenét ünnepli, annak minden csodálatos formájában. Manu Chao története tehát napsütéssel és zenével kezdődött.

Manu szülei mindketten spanyolok, és első generációs párizsiak. Édesanyja, Felisa családja Bilbaóból származik, a baszkok földjéről, édesapja, Ramón pedig Vilalbából: ez Galícia északnyugati tartománya. Mindkét város Spanyolország határán található. A baszk lélek állítólag makacs, büszke és alapvetően igen önérzetes, a galíciaiakat pedig melankolikusnak, kiismerhetetlennek szokták tartani a spanyolok. Vagy ahogy Ramón mondja: „úgy tartják, ha az ember egy lépcsőn fut össze velünk, galíciaiakkal, sosem tudja megmondani, felfelé vagy lefelé megyünk. Meglehetősen ügyesen mozgunk.”

Felisa édesapja, Tomás Ortega pelotabajnok volt (ez egy fura, sehol máshol nem játszott baszk sport), aztán kommunikációs rendszerekkel foglalkozó szakértő lett a köztársaságiak oldalán a Franco elleni polgárháborúban. Különösen jól értett hozzá, hogy tönkretegye a telefonhálózatokat azokban a városokban, amelyeket előreláthatólag rövidesen elfoglalnak Franco erői. Nem sokkal a polgárháború kezdete után Tomás egy nap véletlenül meghallotta a sevillai rádióban, hogy egy fontos Franco-párti tábornok megesküszik: meg fogja őt ölni. Ő pedig inkább a száműzetésben töltött életet választotta, mint a halált a szülőföldjén: a Valenciából kifutó utolsó hajón Algériába menekült, ahol a hatóságok menekülttáborba küldték.

Az algériai spanyol menekülttáborokat gyakran a forró szaharai területek szomszédságában építették fel; miután Franciaországban átvette a hatalmat a Vichy-kormány, ezek gyakorlatilag kényszermunkatáborokká alakultak át. Mindennapi volt, hogy lakóik belehaltak a szomjúságba, a rengeteg munkába, a kínzásokba vagy betegségekbe. Tomást viszont kemény baszk fából faragták, az olyanokéból, akik fatörzsből kivájt hajókkal átkeltek az Atlanti-óceánon, és tőkehalra halásztak az Új-Fundland partjai előtt található Nagy-Korallzátonyon – még jóval Kolumbusz születése előtt. Ő is túlélte a tábort. Eközben a feleségét, a lányát, Felisát és Felisa húgát egy dél-franciaországi menekülttáborba küldték a Rousillon-régióban. A család aztán végül Algériában jött össze újra, tíz évvel később pedig Párizsban telepedtek le.

Tomás fontos családtagnak számított Manu számára. „Amikor kisebb voltam, nagyapám sokszor mesélt a kalandjairól, elég részletesen: a polgárháborúról, arról, hogy hogyan menekült el Spanyolországból Algériába. Spanyolországba már sosem akart többé visszatérni, még Franco halála után sem. Igen meghatározó alak volt ő nekem: harcolt az igazságtalanság ellen, élete legvégéig megvédte az eszményeit. Remek ember volt, nagyon goromba, de nagyon őszinte is.”

Manu apai nagyapja, José, a Gran Hotel Chaót vezette Vilalbában – apró galíciai város ez Lugo tartomány egy termékeny völgyében, van egy középkori tornya, és nagy hagyománya a független újságoknak. Galíciában rengeteg a Chao családnevű ember, eredeti városuk pedig Ribadavia, úgy 170 kilométerre délre Vilalbától. José Kubából tért vissza a szülőföldjére 20 éves korában. Hat gyereke volt. Egyikük, José Chao Rego, később ismert író és teológus lett. Egy másik, Ramón, nemzetközi elismerésnek örvendő újságíró – és Manu Chao édesapja.

Az újságírás viszont eredetileg nem szerepelt azon dolgok között, amiket José, ez a régi vágású pátriárka, elképzelt Ramónnak. José még Kubában beleszeretett az operába, és amikor a fia már kiskorában remek zenei tehetségről tett tanúbizonyságot, José arról kezdett ábrándozni, hogy talán az ő fiából lehetne a galíciai Chopin. Ramón már nagyon korán fantasztikusan zongorázott, és ha kérték, szívesen játszott a Hotel Chao sok neves vendégének, köztük Fernando Álvarez de Sotomayor festőművésznek is – tőle kapott is egy eredeti grafikát, amit Sotomayor az „igen fiatal művésznek” dedikált. Ramón tízéves korában adta az első nyilvános koncertjét Lugóban, a Circulo de Bellas Artes-ben; Vilalba polgármestere nem sokkal ezután ösztöndíjat adományozott neki, hogy zongorát, összhangzattant és zeneszerzést tanulhasson Madridban. Ott aztán sikeresen elnyert egy jó nevű országos zenei díjat; viszont sokszor lógott is az órákról, és a Nemzeti Könyvtárban vagy a Pradóban, a madridi képzőművészeti múzeumban töltötte az idejét más szenvedélyeinek hódolva.

1956-ban egy másik vilalbai, a fontos spanyol politikus, Manuel Fraga Iribarne jóvoltából a 21 éves Ramónnak remek lehetősége adódott: Iribarne kijárta a francoista Közoktatási Népbiztosságnál, hogy a spanyol klasszikus zene e feltörekvő új csillagát Párizsba küldjék tanulni. A határozottan baloldali beállítottságú Ramón gyakran eltöprengett ennek iróniáján: hogy éppen annak az embernek a jóvoltából mehetett a francia fővárosba, aki aztán Franco utolsó, kemény kezű belügyminisztere lett.

Az ösztöndíj kiváló lehetőség volt az előrelépésre, de végül arra is remek alkalmat kínált, hogy Ramón levethesse magáról basáskodó édesapja szellemi bilincseit. 4 évig keményen tanult az akkori Franciaország két legjobb zeneoktatójánál, Lazare Lévynél és Magda Tagliaferrónál. Napi 10 órákat gyakorolt, és úgy tűnt, fényes jövő vár rá a világ klasszikus hangversenytermeiben. Csakhogy Ramón egyre jobban kiábrándult az apja által elképzelt jövőjéből. Párizsban élt, és az 1950-es években Párizs az új gondolatok, a radikális eszmék fellegvára volt, ahol tolongtak az emberek Sartre, De Beauvoir, Juliette Greco körül: Ramón is egzisztencialista kávéházakban múlatta az időt a spanyol anyanyelvű diáktársaival, akik közül sokuknak kommunista kötődései is voltak. Szégyellte magát, hogy a fasiszta spanyol kormányzat támogatja a zenei karrierjét, és 1960-ban össze is szedte a bátorságát, hogy kilépjen ebből a helyzetből. Jelentkezett egy álláshirdetésre: „zenéhez értő embert keresünk”, szólt a kiírás, „spanyol és portugál nyelvtudással”. A következő 16 évben hozzá sem nyúlt a zongorához. Írógépre cserélte a hangszert, és megkezdte hosszú pályafutását az RFI latin-amerikai ágában (ez nagyjából a BBC World Service francia megfelelője). Néhány hónappal azután, hogy Ramón ellökte magától a zenészéletet, megszületett fia, Manu Chao.

Ramón azt írja A tűz és jég vonata című könyvében (a Mano Negra őrült, hatalmas vonatútjáról szól Kolumbián keresztül), hogy Manu „genetikus kapcsolatban” áll Latin-Amerikával. Ramón nagyanyja, Dolores Kubába menekült Galíciából részeges, veszekedős férje elől. A galíciai emigránsok kapcsolatrendszerén keresztül talált is munkát: szobalányként dolgozott Mario García Kohlynál, az első független kubai kormány egy miniszterénél, aki mellékesen költő is volt. Ramón biztos benne, hogy Kohly verse, a Tu (amiből aztán híres habanera lett, Sánchez de Fuentes zeneszerző írt hozzá zenét) Doloresről szól: „csodás barna lány, minden virágok között te vagy a királynő”.

Ramón ráadásul arról is meg van győződve, hogy az ő édesapja Kohly gyermeke. José azután fogant, hogy Dolores elhagyta Spanyolországot, és amikor a felszarvazott férj utánament Havannába, holtan találták egy kis sikátorban, alig egy nappal azután, hogy rálelt a feleségére. Ramón szerint José nagyon hasonlított is Kohlyra. Ez pedig „minden kétséget eloszlat a feltevésem körül”: Manu Chao egy nagy kubai költő dédunokája.

Manu furán felhúzott szemöldökkel hallgatja ezt a történetet. „Csak a fele igaz mindannak, amit apám mond. De mindig egészen gyönyörű. Ő író, zenész, nem várhatod el tőle, hogy túl akkurátusan kezelje a valóságot. Rengeteg mindent hallottam tőle Kubáról. Minden galíciai családban így van, akik kivándoroltak Kubába. Senki sem tudja, mi is történt ott, vajon nem csak legenda-e az egész. De ha tényleg van bennem kubai vér, arra nagyon büszke vagyok.”

Manu kreatív, elvágyódó lelkületének DNS-ét tehát felmenőinek tragikus reménykedésére, kétségbeesett bátorságára, vérfagyasztó kalandjaira lehet visszavezetni. Ez a makacs, kompromisszumra képtelen lázadás ott volt nagyapja, Tomás Ortega mogorva, őszinte életében is. Éles, mindenre kíváncsi eszét édesanyjától, Felisától örökölhette: ő tudományos kutató, számos nehezen érthető című publikációval (mint például Az oxidáció és elektrokémiai redukció egymás utáni hatása a polikristályos arany elektródák felületi struktúrájára). Apjának köszönheti a zenei tehetségét, meg azt, hogy ügyesen bánik a szavakkal. De ez még nem minden. Ramón döntése, hogy szakít ambiciózus édesapjával meg elmaradott szülőföldjével is, szintén makacs bátorságra utal, arra, hogy képes ellenállni a családi nyomásnak.

Manu igen jó viszonyban van a szüleivel. „Jó barátaim. A legfontosabb dolog, amit tőlük tanultam, az őszinteség szerepe. Becsületes, őszinte emberek, sosem próbáltak átvágni senkit mondjuk pénzügyekben vagy ilyesmi. Nem valami könnyű őszintének lenni ebben a világban, mert ha őszinte vagy, mindig rábaszol. De én inkább rábaszok, mint hogy rossz legyen a lelkiismeretem.”

Az a párizsi külváros, Boulogne-Billancourt, ahová az 1960-as évek elején költöztek Chaóék, az Eiffel-toronytól nem egész 10 kilométerre délre található, mégis olyan, mintha egy másik világ lenne. A nagyváros nyugati felének aranyélete, a luxuslakások, a merev légkörű kis sörözők elmaradoznak a Porte St. Cloud meg a péripherique autópálya körgyűrűje után. És míg Boulogne-Billancourt északi részének sugárútjait, tereit csupa elegáns art deco épület szegélyezi, tőlük délre nagyobb nehézipari terület fekszik. Itt húzta fel Louis Renault a hatalmas autógyárát az Île Seguinen, az amerikai riválisa, Henry Ford által bevezetett tömeggyártás elvére építve, így a kis, jelentéktelen külvárosból füstölgő, csörömpölő iparváros lett. A gyár mindig is komoly problémaforrás maradt: 1936-ban egy nagyobb sztrájkba belebukott a kormány, 1968 májusában egy másikkal pedig majdnem megismétlődött az egész. 1992-ben bezárták, ma a sziget üresen áll a Szajna közepén.

Boulogne-Billancourt hamar a festők, írók és filmesek kedvelt negyede lett, köszönhetően az olcsó lakásoknak, a belváros közelségének, meg annak, hogy itt keveredett egymással a kifinomult városi kultúra meg a munkásosztály nyersesége. Az 1990-es évekig itt volt a francia filmgyártás központja, bohém hangulatába olyan művészek is beleszerettek, mint Marc Chagall és Juan Gris. Ez a miliő vonzotta ide az olyan balra tolódó értelmiségi családokat, mint Chaóék is, akik aztán később a szomszéd negyedbe, Sèvres-be mentek át, a Szajna másik partjára. Manu Chao már ott töltötte gyerek- és kamaszkorának nagyobb részét.

Manu Chao kamaszkori küzdelmeinek színterét fizikailag és szellemileg is a munkásosztály kultújának meg az urbánus, értelmiségi idealizmusnak az a keveréke adta, ami az 1960-as években Sèvres-t jellemezte. Nehéz elképzelni, mennyire margóra szorult a francia vidék és a külvárosok is a háború utáni évtizedekben, még mielőtt a punkkorszak barkácsethosza és Mitterrand reformjai a segítségükre nem siettek, és fel nem pörgették a kulturális aktivitást a párizsi elkerülőúton kívül és néhány nagyobb vidéki városban is. Az 1970-es években az olyan helyek, mint Sèvres, unalomtól ketyegő időzített bombák voltak: csak idő kérdése, mikor robbannak.

A Chao család barátságos lakásában viszont Manu és öccse, Antoine, szabadon lubickolhattak a szüleik szeretetében, kultúrával kapcsolatos szenvedélyeikben, és intellektuális nyitottságukban. Tornyokban álltak a könyvek, a lemezjátszó hangszóróiból folyamatosan csodálatos zene szólt. Manu gyerekéveit latin zene kísérte: son, rumba, cha-cha-cha, boleros, flamenco, sevillanas, cante jondo, és amikor az 1970-es évek elején Chile is politikai sötétségbe borult, náluk felhangzott Victor Jara ellenálló zenéje és olyan kubai nueva trova-énekesek, mint Silvio Rodríguez és Pablo Milanés. Ramón egyik kedvence Bola de Nieve (Hógolyó) volt, a meleg, fekete kubai boleroénekes; Manu még ma is örömmel hallgatja. Bármily traumatikusnak is élte meg saját zenei karrierjét, Ramón továbbra is nagy rajongója maradt a klasszikus zenének. A pár imádta Mozart olasz operáit, a Figaro házasságát és a Don Giovannit, meg Bach, Beethoven és Chopin zongoradarabjait. Az első darab, amit Manu a gitáron megtanult, egy kubai zeneszerző, Leo Brouwer műve volt.

Chaóék otthonában továbbá nagy francia–spanyol kulturális élet is zajlott. Ramón az RFI latin-amerikai ágánál volt riporter, és spanyol nyelvű cikkeket is írt szabadúszóként, így aztán Franciaország számos jelentős írójával, gondolkodójával került kapcsolatba. A chilei, uruguayi, argentín forradalmak, diktatúrák, vagy más latin-amerikai politikai viharok elől menekülők is gyakran tértek be a sèvres-i lakásba beszélgetni, inspirációt gyűjteni. Manu sokszor arra ért haza az iskolából, hogy a Nobel-díjas uruguayi író, Juan Carlos Onetti (akit Montevideóban egy bolondokházában tartottak fogva) kedélyesen cseveg a szüleivel a nappali kanapéján; máskor pedig a még híresebb, szintén Nobel-díjas kolumbiai író, Gabriel García Márquez teázott náluk.

Manu még évtizedekkel ezután is visszautalt Márquez mesterművére, a Száz év magányra, amikor a Mano Negra legendás kolumbiai vonatútját tervezte. A vonat szállított egy hatalmas jégszobrot is: ez a regény legelejét idézi fel, amikor José Arcadio Buendía elviszi a gyerekeit egy vásári sátorba (szőrös mellű, orrában rézgyűrűt viselő óriás áll őrt a bejáratnál), és életében először érinthet jeget. A zenekar vasúti turnéja végül a tengerparti Aracataca városában ért véget: García Márquez szülővárosában, amiről a regényben a Buendíák városát, Macondót mintázta.

A casa Chao másik állandó vendége Alejo Carpentier volt, a kubai regényíró és zenefilozófus. Ő találta ki a lo real maravilloso („mágikus realizmus”) szókapcsolatot, ami később egy egész irodalmi irányzat nevévé vált. A kubai zene alapkönyvét, a La Música en Cubát is Carpentier írta. Eltűnt nyomok című regénye egy New York-i zenekutatóról szól, aki elveszett hangszerek felkutatására az Orinoco menti dzsungelbe utazik, és hangszerek helyett a zene eredetére akad rá. Ramón és Carpentier nagyon közeli barátok lettek, Ramón pedig később könyvben adta ki beszélgetéseit a nagy kubai szerzővel. Amikor Manu négyéves volt, Carpentiertől kapott egy pár rumbatököt: bármilyen egyszerű gesztus, jókora szimbolikus erő rejlett ebben.

Ramón azt a meglepő kijelentést is szokta hangoztatni, hogy a Mano Negra létrejöttéért Roland Barthes felelős – a francia filozófus, aki valami csakis Franciaországban lehetséges divatos, értelmiségi szupersztárrá tudott válni. Egy nap Ramón meglátogatta, hogy interjút készítsen vele az El Triunfo című magazinnak, és miután Barthes hosszasan beszélt kedvenc témáiról, a szemiotikáról és a politikáról, leült a zongorához; Ramón pedig csatlakozott hozzá. A nagy filozófus és a vidám újságíró könnyedén szaladtak át egy Schubert-négykezesen: Barthest teljesen ámulatban ejtette Ramón virtuozitása, és győzködni kezdte, hogy vegyen egy zongorát. Figyelmeztette, hogy „a szellem minden emberének” szüksége van valami szabadidős elfoglaltságra, amivel oldani tudja a mentális feszültséget. Hazafelé menet Ramón betért egy hangszerboltba, és rendelt egy rövid zongorát.

A gyerekek, úgy tűnik, nem is tudták, hogy édesapjuk milyen ügyes zongorista. Amikor egy hét múlva megérkezett a hangszer, és Ramón végre bevallotta eddig titkolt tehetségét, úgy elcsodálkoztak, hogy azt apjuk máig is gyerekkorukból őrzött emlékeinek legkedvesebbjei közt tartja számon. „A bámulattól tátva maradt a szájuk”, emlékszik vissza. „Életem egyik leggyönyörűbb pillanata volt.”

E meglepő vallomás után Ramón igyekezett Manut és Antoine-t valamennyire megtanítani kottát olvasni, skálázni, míg úgy egy év múlva Felisa félrevonta, és azt mondta neki: „vigyázz, mert kezdesz olyan lenni, mint az apád: egy diktátor!” Így hát Ramón kegyesen eltekintett a további oktatástól, azzal a feltétellel, hogy a fiúk zeneiskolába járnak, ahol kiválaszthatják, milyen hangszert szeretnének továbbra is tanulni. Manu a gitárt válaszotta, Antoine pedig a dobot.

Manu úgy emlékszik vissza Ramónra, hogy „ő volt a bolondság nagy tanítója”. Egyáltalán nem hagyományos, de nagyon figyelmes apa volt, közvetlen, remek beszélgetőtárs; független, szabad gondolkodású; imádta a motorokat, és kreatív művészként is nagy elismerésnek örvendett. Ramón egész teste tele van tetoválva: minden könyve után csináltat egy újat. Egyik művében, a Párizsi titkos útmutatóban (1974-ben jelent meg) megtalálható „minden, amit Spanyolországban tiltottak a fasiszták”: bordélyházak, szvingerklubok, radikális hírű kávéházak, anarchista könyvesboltok, könyvkiadók, kommunisták találkahelyei. Egy másik, a Le Lac de Côme (A Comói-tó) című regény alig leplezett önéletrajzi történet Vilalbában töltött gyerekkoráról a sok-sok furcsa figura között. Ezt egyébként a vilalbai helyi könyvtár be is tiltotta, és közölték Ramónnal, ne nagyon gondolkodjon abban, hogy valaha huzamosabb időre hazatér a szülővárosába.

Jöttek-mentek a történelem nagy eseményei. 1968 májusában Franciaországban belobbant a forradalmi szenvedély; Manu máig emlékszik rá, ahogy az édesapja ott áll az ajtóban, karján az újságírók karszalagjával, Felisa pedig sírva kérleli, hogy ne menjen ki tudósítani a Párizs belvárosában tomboló lázongásokról. 1969-ben Manut és Antoine-t felrázták az éjszaka közepén, hogy a remegő képű, régi fekete-fehér tévén megnézzék Neil Armstrong Holdra lépését. Később, 1975-ben, röpködtek náluk a pezsgősdugók, amikor Franco meghalt.

14 éves korára Manunak elege lett a Conservatoire de Chaville zeneóráinak unalmas konformitásából. Megmondta az apjának, hogy nem akar tovább járni. Már ekkor is az motoszkált a fejében, hogy zenekart alapít az öccsével, Antoine-nal, meg az unokatestvérével, Santiago (’Santi’) Casariegóval. Manu és Santi egykorúak voltak, igazi lelki társak: mindkettőjüket elvarázsolta a rock’n’roll. Manu rengeteg időt töltött Casariegóéknál, és hallgatta nagybátyját, Adriant: az kubai és spanyol dalokat énekelt a klasszikus gitár kíséretével, Manu, Santi és az ő testvére, Marina meg vele énekelték a refréneket.

Hiába halmozták el otthon minden intellektuális jóval a fiút a hagyománnyal igen szabadon bánó szülei, hiába beszélgethetett már nagyon fiatal korában a kortárs irodalom legnagyobbjaival, a szíve mélyén ébredezett a gondolat, hogy találnia kell valami egészen mást, amit mondjuk szenvedélynek is nevezhetne – valami olyat, ami nem Ramóné vagy Felisáé, hanem csakis az övé. Ösztönös szenvedély kell legyen, nem pedig intellektuális; valami olyasmi, mint a Chuck Berry- vagy Little Richard-dalok kezdőtémáiból áradó fura veszélyérzet; ami ott ólálkodik a meleg, barátságos családi otthon falain kívül, az utcákon, Sèvres és Boulogne-Billancourt tereinek, parkjainak, sugárútjainak szürke unalmában, a helyi keményfiúk és vagányok durva szlengjében, a csikkekkel borított padlójú bárokban, a környék rácsokkal körbekerített focipályáin, a párizsi külvárosok hűvös, szürke ege alatt elterülő ízléstelen bevásárlóközpontokban, vidámparkokban.

Kettős életet kezdett élni. Otthon, az iskolában, meg a zeneiskola komoly folyosóin Manu tökéletes tanulót alakított: szófogadó volt, félénk, de amikor kicsöngettek, kiszaladt az utcára, és egy másik világban találta magát. Ott, kint minden a fociról szólt, a lányokról, a szívásról meg a rock’n’rollról. „Sèvres nem volt veszélyes hely, de azért itt is akadtak gyanús fiatalok”, emlékszik vissza Ramón. „Otthon Manu mindig kedvesen, figyelmesen viselkedett, szívesen beszélgetett az értelmiségi vendégekkel. De amint kifordult az ajtón, egy csomó sötét figurával bandázott.”

Fiatal tinédzserként Manu egy híres helyi foglaltházba is elkezdett eljárni a közeli rue des Caves-en: itt az öreg hippik megtanítottak neki meg a bandájának egyet s mást az életről, meg arról, hogyan élje máshogyan; de gyakran nem sok köszönetet kaptak érte, sőt némi értelmetlen rombolást is. „Volt köztünk egy-két igazi ördög is”, vall erről Manu. A rue des Caves hippi aktivistái egyszer betörtek Manu iskolájába is, és bezárták a tanárukat a szekrénybe. Manu még néhány nagy demonstrációjukra is elment, és belépett a Kommunista Ifjak Szövetségének sèvres-i szervezetébe – bár állítja, hogy csak „szerelemből történt, nem a kommunizmus, hanem egy szép szőke lány iránti szerelemből”, aki a helyi titkár volt.

15 éves korában Manu zenei kísérletezgetései kezdtek eléggé megszilárdulni ahhoz, hogy valóban zenekart akarjon alakítani. Santi és Antoine is nyilván vele játszottak volna, mint útitársai, gyerekkori barátai és bizalmasai; vett is magának egy átlátszó testű basszusgitárt, és a helyi zöldségesnél kirakott egy hirdetést, hogy azzal keressen új tagokat a zenekarba. „Basszusgitárosként érkeztem a világukba”, eleveníti fel Manu. „Teljesen megváltozott akkor az életem.” A hirdetés révén ismerkedett meg a szintén tizenéves gitárossal, Fredóval; rajta keresztül pedig életében először kóstolt bele az utca, avagy a caillera világába.

Manu a la caillera szóval hivatkozik az ő francia, spanyol, portugál, örmény és észak-afrikai munkásgyerekekből álló bandájukra. A gyerekek édesapja általában a Renault-gyárban dolgozott, és a külvárosi utca gyerekcsapatának szelídebb, törvénytisztelőbb elfoglaltságai között ott volt a focizás, csajozás, flipperezés vagy csocsózás a Café de la Mairie-ben – ez a hely lett a főhadiszállásuk. De mást is csináltak: füvet szívtak, boltokból csentek el dolgokat, egyszer-egyszer kiraboltak egy benzinkutat vagy betörtek valahová éjszaka. A kis termetű Manuból hamar a banda kabalája lett: „szerették, ha ott vagyok, szerintem úgy gondolták, szerencsét hozok. Sosem vettem részt az erőszakosabb dolgaikban, de ott voltam velük”. Bár időnként ijesztőnek találta, Manu az egész finom kis bűnözővilágot valamiféle „morbid kíváncsisággal” szemlélte. Bandatagsága azt is jelentette, hogy a barrióban békén hagyták. „Az én szüleimhez sosem törtek be.”

A házuk kapuján túl kezdődő utcai élet jelentette Manunak az útlevelet a szabadsághoz, testileg és lelkileg is. A sok spanyol, kubai dal, az érzelmes francia balladák, a klasszikus áriák, arpeggiók és glissandók mind nagyon szépek és jók – de Manu fehér srác volt, neki saját lázadás kellett. Szabadságot akart, de ebben benne volt a kockázat, a veszély is. Mindenki úgy emlékszik, az iskolában Manu lelkiismeretesen, keményen tanult: egyik tanára egyszer még azt is mondta a szüleinek, hogy bármi lehet belőle, ami csak lenni akar. De a többi sèvres-i gyerek előtt aligha álltak ilyen rózsás kilátások, különösen, amikor megérkezett a színre a heroin és a kokain. „A barátaim közül én lettem az egyetlen szerencsés, én megütöttem a főnyereményt”, mondta nekem Manu. „Sikerült megélnem a zene iránti szenvedélyemből. Amint elkezdtem zenét csinálni, többet sosem unatkoztam.”

Fredo szülei kedves emberek voltak, egy mosodát üzemeltettek, Manu, Santi és Fredo pedig az ő lakásuk konyhájában próbáltak Sèvres alsó végében: műanyag tálakban álltak, nehogy megrázza őket az áram (nagyon is valóságos veszély volt ez). Kis triójuk nagy klasszikusok feldolgozásait játszotta nyersen, energikusan: a Blue Suede Shoest, a Louie, Louie-t, a Tutti Fruttit, a Roll Over Beethovent meg a Memphis Tennessee-t. Kezdetben nem is volt énekesük, és kedvenc szórakozásukká vált énekeseket elhívni próbára, hogy aztán nevethessenek rajtuk. Egyszer egy punkot is elhívtak: az első punkot, akivel Manu valaha találkozott. Minél hangosabban játszottak, ez a punk annál hangosabban énekelt. Úgyhogy még két-három alkalommal visszahívták, csak hogy láthassák a sötétlilára színeződő fejét, ahogy egészen embertelen hangerővel szólalt meg. „Hülye kölykök voltunk”, vallja be Manu.

Kisebb koncerteket is adtak a környéken. Időnként a la caillera is megjelent, és szétverték a helyet. Ettől persze sokkal nehezebb lett fellépési lehetőségeket találni. Egy idő után nevet is választottak maguknak: Joint de Culasse-nak hívták a zenekart, ami franciául „hengerfejtömítést” jelent. Antoine találta ki; Manu jól emlékszik rá, hogy az öccse nagyon szeretett minden mechanikus dolgot, és órákig tudott régi motorokat (különösen az angol modelleket, Nortonokat vagy Triumphokat) bütykölni. Ez a név mindenesetre remekül illett a Renault-gyár árnyékában alakult zenekarra, csakhogy a Joint de Culasse-ban számos szóvicc is rejtőzik. A „joint” persze egyértelmű utalás az imádott fűre. A „culasse”-t meg két másik francia szó, a „cul” („segg”) és a „petasse” („cafka”) humoros összevonásaként is lehetett érteni. De bármit is jelentsen a nevük, céljuk elég nyilvánvaló volt: hangos, gyors, nyers, kompromisszummentes rock’n’rollt játszottak, olyat, hogy leszakítsa a közönség (henger)fejét.

Az 1970-es évek punk előtti francia zenei színterén az ember vagy szomorú konformista maradt, és a francia chansonok és variéték zenéjét imádta, vagy pedig rocker lett. Az olyan keményvonalas rock’n’roll-szerelmesek, mint Manu meg a Joint de Culasse többi tagja úgy gondolták, Franciaországból soha semmi jó nem származott, legalábbis zeneileg biztosan nem. Amikor az 1950-es években megszületett a rock’n’roll Bill Haley és Elvis feltűnésével, a francia zeneipar azt „Music Hall des Jeunes”-ként csomagolva adta el. A számok szövegét lefordították, és a francia ízlésnek megfelelően felhígított zenével párosították, gyakran az előadók nagy csalódására. Így hát purista szemmel a francia rockbálványok (mint például Johnny Halliday) szánalmas viccnek tűntek, akárcsak az olyan népszerű zenekarok, mint a Les Chats Sauvages vagy a Les Chausettes Noires. Alig egy maréknyi zenész akadt, akikben megvolt a valódi rockszellemiség: Serge Gainsbourg, Jacques Dutronc, Françoise Hardy, Alain Bashung.

Az 1970-es évek elején azért Franciaországban is jelentkezett néhány zenekar (Gong, Magma, Heldon), akik valami eredetit, érdekeset akartak csinálni. Csakhogy az a fojtogató, mindent átható meggyőződés, hogy lehetetlen jó rockzenét írni az angolon kívül bármilyen más nyelven, súlyosan károsította az egész francia zenei színtér kreatív potenciálját. A Magma egész odáig elment, hogy saját nyelvet találtak ki: kobaiannak hívták. „A francia egyszerűen nem tűnt alkalmasnak a zenénkhez”, mondta erről a Magma vezetője, Christian Vander. Amikor bejött a punk, néhány francia slágert is írt a Telephone vagy Plastic Bertrand (aki egyébként belga volt), de ezeket inkább csak érdekességnek tekintették. Melyik az ismerősebb, a God Save The Queen vagy a Ça plane pour moi?

„Rockzenét énekelni franciául olyannak tűnt, mint flamencót németül! Egyszerűen nem volt értelme”, jegyezte meg Jean-Yves Prieur, más néven Kid Bravo vagy Kid Loco, a fontos francia alternatív lemezkiadó, a Bondage alapítója. „Nem volt elég zsigeri, a rockzenének pedig természeténél fogva zsigerinek, veszélyesnek kell lennie. Nézd meg Chuck Berryt, a Sex Pistolst, vagy a Rolling Stonest… igazi kis forradalom járt a nyomukban! A Telephone gyerekzene. Nem jelentettek veszélyt senkire. Az 1970-es évek végén tágra nyílt szemmel figyeltük, mi történik Londonban.”

Manu meg a la caillera többi tagja számára is csak a Csatorna másik oldaláról, vagy az Atlanti-óceánon túlról jöhetett megváltás, máshonnan nem. „Szerintem a bolygó történetének első globalizációs folyamata az angol zenével jött”, mondja Manu. „A Stones meg a Beatles meghódították az egész világot. Mi ugyan francia gyerekek voltunk, de az angol zenén kívül egyszerűen nem tudtunk mit hallgatni. Egyedül az a zene tudott a fiatalokhoz eljutni, ami angolul szólalt meg – nem franciául, nem spanyolul, semmilyen más nyelven.”

A külvárosi rockeur kötelező zenelistája általában a bőrszínétől és a kulturális hátterétől függött. Manu meg a fehér haverjai ugyanazt a zenét hallgatták, mint még több százezer bőrdzsekis, rock’n’roll-lázadót játszó srác az országban: a bevonulás előtti Elvist, Chuck Berryt, Little Richardot, Jerry Lee Lewist, Eddie Cochrant, Gene Vincentet, a Rolling Stonest, a Who-t és Otis Reddinget. A környéken lakó arab gyerekek inkább az Earth, Wind and Fire-t vagy a Maze-t szerették, és ebből a szinte törzsi különbségből számtalan vita származott. Csak Bob Marley-ban és James Brownban tudtak megegyezni.

A rock’n’roll hatására Manu végre önállóan gondolkodhatott. „Hálás vagyok, hogy a zene volt az iskolám”, mondja. Vajon lázadott? „Én sosem lázadtam a szüleim ellen”, válaszolja erre. „Nagy szerencsém van velük.” Ennek ellenére gyűltek a konfliktusok, benne is meg a családban is.

16 éves korában Manu valamiféle krízisen ment át, és majdnem egészen az összeomlásig eljutott. „Állandóan csak a halálra gondoltam, és ilyen furcsa szédülésérzésem volt”, idézi fel. „Teljesen lebénított.” Azt mondja, az iskolában hallgatag volt, szinte teljesen szótlan. „Egész évben összesen kétszer szólaltam meg.” Azon a nyáron néhány barátjával Görögországban nyaralt, de a rémült beszédképtelenséget itt sem tudta lerázni magáról. „Egy hónapig nem szóltam egy szót sem. De nem a többiek tehettek róla.”

Ramón és Felisa már jól ismerték Manu és Antoine zenei ambícióit, egyszer-kétszer el is mentek meghallgatni a Joint de Culasse-t élőben. Ramón elég lazán kezelte ezeket a dolgokat, csak ahhoz ragaszkodott, hogy mindkét fiú érettségizzen le. Felisa már kétkedőbb volt. „Meg tudom érteni”, mondja Manu. „Ő is a semmiből jött. A nagyapja börtönben ült, a családnak meg nem maradt semmije. Úgyhogy anyám szemében elsődleges fontosságú volt a tanulás.”

Ahogy közeledett az érettségi, Manu még visszafogottabb lett az iskolában. Egyetlen ember tudott áttörni a fejében gomolygó ködön és felkelteni az érdeklődését: egy fiatal filozófiatanár, név szerint Henri Peña-Ruiz. Manu érezte, hogy Peña-Ruiz tiszteli őt és a tehetségét. 30 évvel később a francia Philosophie magazin szervezett egy találkozót köztük. A fiatal filozófiatanárból ünnepelt gondolkodó és író lett, aki hitelesen védte az álláspontot, hogy a vallást és politikát az oktatásban és a mindennapi életben is el kell választani egymástól. „Emlékszem a filozófiaórákra”, meséli Manu egy interjúban. „Olyanok voltak nekem, mint a friss levegő, szabályosan ittam a szavakat. De igazából akkor már egy ideje úgy éreztem, én már nem is vagyok iskolás. Megismerkedtem olyanokkal, akik nem jártak iskolába, és esténként velük mászkáltam. Meg félig autista is voltam. Nem voltak barátaim az osztályban, és nagyon keveset beszéltem, egy-két szót egész évben. Ezért számítottak nagy dolognak nekem a filozófiaórák. Megmutatták, hogy a beszéd lehet érdekes, hogy a szavaknak lehet jelentésük.”

Henri Peña-Ruiz emlékszik a csillogó szemű, félénk fiúra: megvolt benne a tehetség, hogy filozófiai vagy pedagógiai pályára lépjen. Beíratta Manut a Hypokâghne-ba, egy kétéves felkészítő kurzusra, ami után majd megnyílhatnak előtte a les grandes écoles, az elit francia felsőoktatási intézmények kapui. De Manu fejben már teljesen máshol járt. Az érettségije rettenetesen sikerült. Az ösztönei a zene felé rángatták.

Manu édesanyját elborzasztotta, hogy a fia ezt a pályát választotta. Be is ment az iskolába, és beszélt Peña-Ruizzal; de a tanár, hivatásához hűen, egészen filozofikusan tekintett a válsághelyzetre. „Zenélni akar? Hát ez nagyszerű!”, mondta Felisának. „A maga fia művész. Semmiféleképp ne térítse el ettől a hivatástól!” Felisát nem győzte meg teljesen.

Az év vége közeledtével egyre jobban elmélyültek, egyre inkább érzelmi síkra terelődtek a gondok, amiket Manu választása okozott. Ő azonban nem engedett, és pont olyan makacs meggyőződéssel állt ki emellett, ami később is jellemezte élete szinte minden fontosabb pillanatát. „Nehéz választás volt”, nyilatkozta a Philosophie magazinnak. „És anyám meg is szenvedte a következő 10 évben. De ha az embernek van egy szenvedélye, azt nem tudja valami más mellett csinálni. Szeretem a filozófiát, nem lett volna rossz, ha annak szentelhetem az életemet. Másfelől viszont a haverokkal az utcán szintén csodálatos, elképesztő dolgokat tanultam meg. Így aztán belevetettem magam az énekesi karrierbe.”

Úgy érezte, ez a helyes döntés, és ez volt talán a legfontosabb. A türelmes, szorgalmas munkával elért előmenetel, a szellemi társak világa elveszítette a csatát a kockázattal, a bizonytalannal, az utca világával és a rock’n’rollal szemben. „Azt például egyetlen iskolában sem tanítják, hogy bízz az ösztöneidben”, jegyzi meg. „Az órákon racionálisan kell gondolkodni, a fejünkkel és nem a gyomrunkból. Én meg úgy vagyok, hogy ha hideg fejjel átgondolom a terveimet, mindig félresikerülnek a dolgok. De amikor megbízom az ösztöneimben, sokkal jobban teljesítek.” Az ösztönei pedig csakis a zene felé vezették, nem máshová.

Manu azért tett egy kis engedményt aggódó édesanyjának. Megígérte, hogy ha 25 éves korára nem él meg rendesen a zenélésből, abbahagyja az egészet, és „normális” életet kezd. „Amikor 18 vagy, a 25 olyan távolinak tűnik”, mondja. „De aztán eljött a 25, nekem meg nem volt semmim… egyetlen fillérem sem.”

Második fejezet
A rock’n’roll lángja

„Egyeseknek ott van Mekka; nekünk ott volt a Canvey-sziget!”

Manu Chao

18 éves korában Manu a szüleinél lakott Párizs szélén, és csak álmodott a zenei sikerről: ehhez még egy évtized kellett. A haja még mindig rocker módra felállt, és a Joint de Culasse még mindig híven őrizte a rock’n’roll lángját. Minden próbájukat, minden fellépésüket a csípőrázó rock’n’roll-isteneknek ajánlották. Manut és társait annyira elbűvölte Chuck Berry meg a rock’n’roll hasonló nagyságai, hogy nem is látták szükségesnek saját dalokat írni. Hiszen annyi klasszikus van, amit el lehet játszani! Manu unokatestvére, Santi, a dobos, kicsit hétköznapibb irányból közelíti meg a repertoárjuk kérdését: „szerettünk volna úgy játszani, mint Santana, de ehhez nem tudtunk eléggé zenélni.” Manu szerint a Joint de Culasse időnként bedobott egy-két Stooges-számot is, de ezek sosem találtak olyan jó fogadtatásra.

Sèvres rockerterület volt. A külvárosokban őgyelgő punkokra rockabillysen őrült tekintettel bámultak, esetleg megismerkedhettek egy-egy alaposan berúgott la caillera-tag kemény öklével. Párizsba nem olyan rég jött be Londonból a különböző zenei irányzatok rajongói közti harc meg a punkforradalom néhány más, ennél konstruktívabb eleme. A punkoknak (akiket a párizsi szleng les keuponsnak hívott) nemcsak les rockeurstől, a rockerektől kellett rettegniük, hanem ami még rosszabb, les skinstől, a skinheadektől is. Manu Chao az 1970-es évek végét, a 80-as évek elejét a viszonylagos biztonságot kínáló Sèvres-ben töltötte rocker baráti körével. De már nem maradt mindig a banda ártatlan kabalája. Jól emlékszik rá, hogy ott volt a közönségben, amikor egy Cain and Abel elnevezésű punkzenekar a közeli Issy-les-Moulineaux-ban játszott, ahol hálából jól meg is verték őket. Évekkel ezután, amikor egyszer a metróban zenéltek Daniel Jamet-vel, a Cain and Abel gitárosával, aki végül beszállt a Mano Negrába, Manut kérdőre is vonták emiatt. Jamet úgy emlékszik, konkrét halálfélelmet érzett.

Csakhogy Manu Chao nem lehetett boldog azzal, hogy élete végéig a Blue Suede Shoest meg a Brown-Eyed Handsome Mant játssza. Megvolt benne az a fajta kíváncsiság, amelynek feltétlenül fel kell fedezni a zenei korszellem minden részét. Ebbe a punk is beleszámított, bár ebben Manu egyedül maradt. „A sèvres-i srácok rockabillyt hallgattak meg bizonyos fekete zenéket”, emlékszik vissza. „James Brown még elfogadható volt. De ami 1962 után készült, az már nem igazán. Minden fiú kemény rockabilly akart lenni, sokan portugál vagy spanyol bevándorlók voltak. Olyan lázadók, akik nem lázadnak. Aztán bejött a punk, és a nagyfiúk elküldtek minket a punkokkal verekedni. Amikor megvettem a környék első punklemezét, az életemet kockáztattam. Az Inflammable Material volt az, a Stiff Little Fingers első lemeze. A Dr. Feelgooddal még kibékültünk, mert az azért egy kicsit még rock’n’roll.”

Manu nagyon szerette az angol rhythm’n’blues-színtér zenéjét is: ez az 1970-es évek közepén jelent meg a Canvey-szigeten és Southendben. „A Dr. Feelgood az egyetlen zenekar, amiért valaha is tényleg rajongtam, mert még tinédzserkoromban szerettem bele a zenéjükbe.” A Dr. Feelgood gitárosát Wilko Johnsonnak hívták: fekete maffiózóöltönyei, rángatózó kacsatáncra emlékeztető mozgása, meg az egyenesen a konnektorba dugott gitárstílusa miatt úgy nézett ki, mintha állandóan be lenne speedezve, és épp kimenőn lenne a bolondokházából. „Egy űrlény volt, abszolút egy űrlény – több száz koncertjüket láttam.” (Wilko egyébként nem csupán egy egyszerű Canvey-szigeti, nagyivó macho, ahogy a Roxette-hez hasonló dalaiból gondolná az ember. Igen bonyolult jelenség: egyike annak a nagyon kevés szakembernek, akik eredeti nyelven tudják olvasni az izlandi sagákat. 2012-ben diagnosztizáltak nála gyógyíthatatlan rákot, de máig a Canvey-szigeten él, és a háza tetején egy olyan hatalmas teleszkóppal fürkészi a csillagokat, hogy az talán már illegális is.)

Amikor Manu még mindig a Dr. Feelgoodon kattogott, a Joint de Culasse nekiállt basszusgitárost keresni. „Mint a hülye gyerekek, elmentünk a Canvey-szigetre, hogy megpróbáljunk ott találni egyet. Végigjártuk az összes kocsmát, kérdezősködtünk, nem ismernek-e basszusgitárost, de mindenki csak azt mondta, jól van, gyerekek, menjetek haza. A szabad ég alatt aludtunk, vagy buszokon, vagy a metróban. Mint egy pèlerinage, egy zarándoklat – így mentünk el oda. Egyeseknek ott van Mekka; nekünk ott volt a Canvey-sziget!”

Manu legnagyobb bálványa mégis Lew Lewis volt, az essexi R’n’B-színtér háttérbe húzódó, ám briliáns figurája. „Egy teljesen őrült alak, úgy játszott a szájharmonikán, hogy az kész, haláli! Az újságban olvastam, hogy kirabolta a lakásával szemben lévő postát. Le is csukták. Amikor megismerkedtem Lee Brilleaux-val a Dr. Feelgoodból, kérdeztem is Lew-ról, de ő csak azt mondta, jaj, Istenem!, és az égre pillantva keresztet vetett. Azt mondta, Lew volt a legjobb közülük.” Lew Lewis volt a southendi vadember, aki az Eddie and the Hot Rodsban szájharmonikázott. Bár néhány daluk, mint például a Teenage Depression, kisebb sláger is lett, a felvételeik sosem tudták visszaadni a zenekar élő hangzásának energiáját; és a hozzáállásuk, frizurájuk, de még a nadrágjuk sem pont olyan volt, hogy meglovagolhatták volna a punkhullámot. Rosszul is időzítettek, hisz alig valamivel a punk nagy kezdőéve előtt robbantak be az újságok címlapjaira.

A Londontól keletre eső essexi delta R’n’B-zenéjét ugyan még elfogadták Sèvres-ben, de más punkzenekarokét már egyáltalán nem. A Joint de Culasse gyakorlatilag figyelmen kívül hagyta a születőben lévő punkmozgalmat, ami 1977-ben csapott le Párizsra olyan zenekarokkal, mint a Métal Urbain, a Stinky Toys, vagy a Guilty Razors. Manuék koncertjei viszont Sèvres-szerte egyre több helyi rockert vonzottak, az ő nyomukban pedig gyakran nagy pusztítás járt. „Nem számítottunk szalonképesnek”, meséli Manu. „Bárhová mentünk, elszabadult a pokol.” Sèvres-ben jókora örmény közösség is él, és gyakran az örmények „védték meg” Manut és a fiúkat, ők rendezték el a mindenféle bandák közti villongásokat. Ez persze működött visszafelé is: „ha valaki bántott egy örményt”, mondja Manu, „annyian mentünk, hogy a metrón megtöltöttünk egy egész kocsit.”

Manu először 1980-ban találkozott Marc Winandyval. „A leganarchistább figura, akit csak életemben láttam”, mondja róla. Winandy megrázkódtatásokkal teli gyerekkorát Belgiumban töltötte, még szexuális zaklatásnak is ki volt téve. Belekeveredett a cigarettacsempészetbe, és óriási pénzeket keresett, míg dagadtra nem verte egy görög maffiózó. Mellékállásban pornósztárként is dolgozott: azt állította, neki van „a legnagyobb farka az egész bizniszben.”

Az 1980-as évek elején Winandy elhatározta, hogy segít a kis külvárosi bandáknak Párizs délnyugati felén: ők sehol nem tudtak fellépni, és ha mégis találtak helyet, a rendőrség kegyetlenül rájuk szállt. Ő szervezte a programokat a boulogne-billancourt-i Maison des Jeunes et de la Culture-ban, az ifjúsági és kultúrházban. Ilyen ifjúsági házak fellépésre alkalmas termekkel országszerte léteztek, különösen a la ceinture rouge-ban, a Párizs belvárosát körülvevő kommunista vagy szocialista vezetésű külvárosokban. Gyakran nem is volt más hely, ahol a helyi rockzenekarok nyilvánosan is bemutatkozhattak volna. Winandy „öngyilkos” koncerteket és turnékat is szervezett a Joint de Culasse típusú zenekaroknak, ahol és amikor csak lehetett. Mottója az volt: ha a koncert nem a rendőrségen végződik, nem is volt érdemes fellépni.

Winandy lett a Joint de Culasse legelső menedzsere és időnként dobosa is. Alvilági pornós kapcsolatain keresztül még orgiákra is beszervezte a zenekart, ahol nekik kellett feltüzelniük a vigadozókat a tömeges szex előtt. „Mivel mi olyan romantikusok voltunk, a dolognak ez a része nem is érdekelt minket”, állítja Manu. „Csak mentünk és játszottunk, és a koncert után valaki odajött hozzánk: itt a pénzetek, na, nem akarjátok megdugni a feleségem? Mi meg azt feleltük, kösz, nem, eltettük a pénzt és eljöttünk.”

Winandy maga is legendás méretű szerszámmal bírt, a helyi szóbeszéd szerint több mint 20 centissel. A Joint de Culasse-koncertek végén kedvenc zárójelenetében dzsungelritmust vert mesés szervével a lábdobon. Egy idő után elterjedt a híre, és az emberek több kilométeres körből eljöttek megnézni. „Hihetetlen egy sztori az övé”, idézi fel Manu. „Sokat tanultam tőle, rettentő nagy szerepet játszott az életemben. Állandóan börtönben ült. És mindenki azt hitte, hogy az apám. Néha felhívtak a rendőrségről: Manu, légy szíves, gyere, és vidd el apádat! Teljesen őrült volt.”

Mivel az Inflammable Material című Stiff Little Fingers-lemezt titokban már eddig is éjjel-nappal hallgatta, Manu most nekiállt újabb inspiráló zenéket keresni. Elérkezett oda, hogy ki kellett terjessze a látókörét, és ebben 1981 sarkalatosan fontos évnek bizonyult. Május 4-én elment élete első igazi punkkoncertjére: a Clash ott játszott a közelben, a Palais des Sports-ban, Párizs 15. kerületében. A jegyen concert metal hurlantnak („heavy metal-koncertnek”) titulált esemény a London Callinggal kezdődött, aztán jött a Safe European Home, majd a The Leader. Nem sokkal később a White Man In Hammersmith Palais és a Guns Of Brixton is elhangzottak.

Ez a koncert pedig döntő hatást gyakorolt Manura. Az első sorokban pogózó, hadonászó punkok látványa, az őrült energia, a színpad gerillasikkje, a minden kompromisszumot elutasító, alig érthető szövegek Joe Strummer szájából, a ska-, reggae-, r’n’b-, hip-hop- és jazzelemek, meg a tény, hogy ezeket a stílusokat össze lehet keverni egyetlen nagy, könnyen robbanó zenébe – ezektől Manunak tágra nyílt a szeme, kinyílt a füle. „Amikor dalokat kezdtem írni, a Clash példája lebegett a szemem előtt”, nyilatkozta sok évvel később a Les Inrockuptibles című francia zenei magazinnak. „Sosem láttam még ilyen koncertet. Olyan volt az egész hely, mint a tenger, óriási hullámok csapkodtak benne.”

Az 1981-es év különben is mélyre menő változásokat hozott Franciaországban. A 70-es évek elején itt is ugyanolyan gondot okozott az arab olajembargó, mint mindenhol máshol Nyugat-Európában. A gyáripari szektor jó része megszűnt, vagy olyan országokba költözött át, ahol olcsóbban tudott munkaerőhöz jutni. A munkásosztály Párizsa mintha csak szelleme lett volna korábbi önmagának. Az egyetemi hallgatók radikálisabb generációja, a szakszervezetek, azok a baloldali aktivisták, akik 1968 májusában majdnem egy második francia forradalmat indítottak be, most már valódi hatalmat akartak, lehetőséget, hogy a 70-es években kormányzó, jobboldali elnökök, Georges Pompidou és Valéry Giscard d’Estaing politikáját megfordíthassák. Amikor 1981. május 10-én megválasztották elnöknek François Mitterrand-t, 23 év után először költözött szocialista államfő az Elysée-palotába. A francia baloldalra mintha egészen új nap virradt volna.

Mitterrand programja első ránézésre minden szocialista álmának tűnt: államosítások, minimálbér-emelés, a 39 órás munkahét bevezetése, a halálbüntetés eltörlése, vagyonadó, és a „kalózrádiók” átalakítása független, „szabad” műsorszolgáltatókká. Aki művészettel foglalkozott, az úgy érezhette, imái meghallgattattak: a kulturális tárca élére a karizmatikus Jack Lang került. Lang megfogadta, hogy a kreativitás elit és népszerű formáit is támogatni és képviselni fogja: célja, hogy Franciaországból a kulturális sokszínűség kreatív központja váljon.

Amikor azonban a 68-as baloldali értelmiségiek, vezetők belekóstoltak a hatalomba és végeérhetetlen magyarázkodásba kezdtek a kompromisszumok miatt, régi, jól ismert történet bontakozott ki. 1983-ban a szocialisták elvesztették az önkormányzati választásokat, és a jobboldali Jacques Chirac lett Párizs polgármestere. Három év múlva Chiracot miniszterelnökké választották, és bár a baloldai államfő megmaradt mellette, ez még jobban felhígította az 1981-as álmokat.

Noha a baloldal jó része 1981-ben minden erejével felsorakozott Mitterrand mögött, a szélsőséges anarchisták, a marxista–leninisták, a trockisták és egyéb sehová nem kapcsolt szabadgondolkodók mégis elutasították: a II. világháború alatti kapcsolata a Vichy Köztársasággal meg az algériai háborúban belügyminiszterként játszott kétes szerepe a szemükben jóvátehetetlenül beszennyezte. Ezeket a szélsőségeseket közösen Les Autonomes-nak (Autonómoknak) vagy röviden Les Totosnak nevezték; tőlük indult az a filozófiai irányzat, amely a foglaltházak alternatív kultúrájának hátterét adta, s ami rövidesen alaposan felrázta a francia zenei életet.

Az 1980-as évek elején Párizs lepusztult, megosztott és időnként veszélyes város is volt. A belváros régi munkáskerületeiben, Ménilmontant-ban, Belleville-ben, Barbès-ban, a Montparnasse-on, Stalingradban and Nationban omladozó, rossz állapotú lakóházak álltak, elhagyott gyárépületek és műhelyek. Tragikus helyzetbe hozta ez azokat a munkásosztálybeli családokat, akik generációk óta ezeken a környékeken éltek, és akiket most az fenyegetett, hogy elsöpri őket a brutális városfejlesztés meg a szeretett kerületeiket érintő tisztogatások. De a Les Totosnak meg fiatalabb, ideológiára valamivel kevésbé fogékony punk szövetségeseiknek új lehetőségek is rejlettek benne.

Eljött az idő a cselekvésre. Ahogy Angliában, úgy itt is, a fiatalabb, minden irány nélküli punkok és az idősebb, ideologikus hippik és aktivisták szövetségre léptek, és nekiálltak foglaltházakból, bárokból, ingyenes fesztiválokból, művészeti terekből, lemezkiadókból és -boltokból álló saját, alternatív hálózatuk kialakításának. A leghíresebb korai foglaltházak a rue Vilinen és a rue des Cascades-on voltak Belleville-ben, de rövidesen a fővárosban mindenfelé (és egyes nagyobb vidéki városokban is) rogyadozó, öreg bérházak és gyárépületek alakultak át a nyílt lázadás laboratóriumaivá. Zenekarok egész új generációja jött létre a punk „tanulj meg három akkordot, és alapíts zenekart” filozófiája nyomán. A nevükkel rövidesen telegraffitizték a főváros leglepusztultabb falait: Guernica, Les Wampas, Parabellum, Orchestre Rouge; vagy mind közül a legsötétebb, leghangosabb, legokosabban radikális, a Bérurier Noir, röviden Les Bérus.

Ezek a zenekarok mind megértő, kreatív környezetre találtak a foglaltházakban, amelyek aztán alternatív próba- és fellépőhelyekké értek. A legismertebbek az Art Cloche (Montparnasse), az Usine Pali-Kao és a La Miroiterie (Ménilmontant), az Electron Libre (rue de Rivoli), és a l’Hôpital Ephemère (a place de Clichy közelében) voltak. Azt, hogy a hivatalos lemezkiadók szinte semmilyen érdeklődést nem mutattak e szúrós ifjúsági mozgalom iránt, számtalan saját készítésű kiadvánnyal ellensúlyozták: az ilyenek általában egy viharvert kazettából álltak műanyag zacskóban, mellette egy sűrűn teleírt, fénymásolt füzetke, amiben az igazságtalanság szörnyű képei virítottak, morbid képregények, balos szlogenek.

A média fősodrának (többek között a francia rockzene olyan tiszteletre méltó orgánumának, mint a Rock’n’Folk) zárt ajtóit, süket füleit a szamizdatban terjedő alternatív fanzinok özönével kerülték ki. Ezekhez a robbanásveszélyes kulturális termékekhez főleg koncerteken lehetett hozzájutni, vagy a független lemezboltok kicsi, de lelkes hálózatában. Az underground kultúra e központjai közül is kiemelkedett a New Rose a Bal Parton és az Open Market Les Halles közelében.