A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Again The Magic

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2004

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2004 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-336-0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Mel Bergernek, amiért igaz barát vagy, s mert sok-sok éven át részesítettél erőd, bölcsességed és tehetséged előnyeiből. Az, hogy a szerzőid egyike lehetek, kétségtelenül a legszerencsésebb dolog az életemben.

Hálával és köszönettel:

LK

Első fejezet

Hampshire, 1832

Egy istállófiú nem beszélhetett egy gróf lányával, még kevésbé mászhatott fel a hálószobája erkélyére. Csak a jó ég tudja, mi történik vele, ha elkapják. Valószínűleg megkorbácsolják, mielőtt elzavarják a birtokról.

Az egyik oszlopon mászott fel, hosszú ujjait az emeleti erkély vasrácsára fonta, és egy pillanatig csak lógott a levegőben, mielőtt lábát fellendítette, nagyot nyögve az erőfeszítéstől. Egyik sarkával elkapva az erkély szélét felhúzta magát, és átmászott a korláton. Leguggolt a kétszárnyas üvegajtó előtt, és bekukucskált a szobába, ahol csupán egyetlen lámpa égett. A pipereasztalnál egy lány ült, aki hosszú, sötét haját fésülte. A látvány örömmel töltötte el McKennát.

Lady Aline Marsden… Westcliff gróf idősebbik lánya. Kedves, vidám és minden szempontból gyönyörű teremtés. Mivel hanyag szülei túl nagy szabadságot engedtek neki, Aline eddigi rövid élete java részét azzal töltötte, hogy bebarangolta a család pompás hampshire-i birtokát. Lord és Lady Westcliffet túlságosan lefoglalták a társasági események, így nem maradt idejük arra, hogy három gyermekük nevelését felügyeljék. Ez nem volt szokatlan dolog azon családok körében, amelyek olyan vidéki kastélyban éltek, mint a Stony Cross Park. Életüket eleve meghatározta a birtok puszta mérete, és a gyerekek a szüleiktől távol ettek, aludtak és játszottak. Ráadásul a szülői felelősség gondolata sem alakított ki semmiféle kötődést a gróf és a grófné közt. Egyikük sem érzett különösebb hajlandóságot arra, hogy aggódjon egy gyerek miatt, aki csupán egy gyakorlatias és szeretet nélküli egyesülés eredményeként született.

McKenna és Aline elválaszthatatlan társak lettek attól a naptól fogva, hogy a fiút nyolcévesen a birtokra hozták. Fára másztak, a folyóban úszkáltak, mezítláb szaladgáltak mindenfelé. A barátságukat elnézően kezelték, mert gyerekek voltak. De végül a dolgok kezdtek megváltozni köztük. Nincs olyan egészséges fiatalember, akit fel ne kavart és össze ne zavart volna a lány, aki tizenhét éves korára a világ legbájosabb teremtménye lett.

A lány már rafinált módon redőzött, fehér fodros hálóingben volt. Ahogy átvágott a szobán, a lámpa fénye a vásznon át kirajzolta keblének dús halmát és gömbölyű csípőjét, majd felsiklott csillogó sötét fürtjein. Aline külsejétől a férfiember levegő után kapkodott, és a szíve is megszűnt dobogni. Csupán a színei gyönyörűvé varázsoltak volna egy csúnyácska nőt is. De a vonásai, amelyek kendőzetlenül tükrözték az érzelmeit, finomak és tökéletesek voltak. És mintha mindez nem lett volna elég, a természet még egy utolsó ékességgel kedveskedett neki, egy apró, fekete anyajeggyel a szája sarkában. McKenna a végtelenségig képes volt arról álmodozni, hogyan csókolja meg azt a csábító pontot, majd borítja csókokkal dús ajkának vonalát. Csókolja, és csak csókolja mindaddig, amíg a lány elgyengülve remeg a karjában.

McKenna nem egyszer eltűnődött azon, hogy a jelentéktelen külsejű gróf és átlagos szépségű grófné hogyan volt képes olyan gyönyörűségeset teremteni, mint Aline. A sors valami furcsa szeszélye folytán a lány mindkét szülőjének csak a legjobb vonásait örökölte. Marcus, a fiuk nem volt ilyen szerencsés. Széles, nyers vonásaival, bikaszerű testalkatával az apjára hasonlított. A kicsi Livia, a pletykák szerint a grófné egyik szerelmi viszonyának gyümölcse, csinos volt ugyan, de nem különösebben, s hiányzott belőle nővérének sugárzó sötét vonzereje.

Miközben McKenna Aline-t figyelte, arra gondolt, hogy gyorsan közeleg az idő, amikor semmi közük sem lesz egymáshoz. A kettejük közti meghittség hamarosan túl veszélyessé válik, ha ugyan eddig nem történt meg. McKenna összeszedte magát, és halkan megkocogtatta a duplaszárnyas ajtó üvegét. Aline a hang felé fordult, de láthatóan nem lepődött meg a fiú láttán. McKenna talpra állt, és merőn nézte a lányt.

Aline karba tett kézzel és homlokráncolva nézett vissza rá. Menj el! – tátogta némán az üvegen át.

McKenna ámultan, ugyanakkor zavartan tűnődött, mi az ördögöt követhetett el. Legjobb tudomása szerint nem volt részese semmiféle csínynek vagy kópéságnak, és nem vesztek össze. Erre jutalmul majd’ két órát álldogált egymagában a folyóparton aznap délután.

McKenna makacsul megrázta a fejét, és a helyén maradt. A kilincshez nyúlt, hogy finoman megrázza figyelmeztetésül. Mindketten tudták, ha a fiút felfedezik az erkélyen, ő fogja viselni a büntetés nehezét, nem a lány. Ez volt az oka, hogy vonakodva bár, de Aline kinyitotta az ajtót. McKenna győzedelmesen elvigyorodott csele sikerén, noha a lány továbbra is komoran ráncolta a homlokát.

– Elfelejtetted, hogy ma délután találkozónk volt? – kérdezte McKenna bevezetés nélkül, egyik kezével megmarkolva az ajtó szélét. Nekitámaszkodott a keskeny ajtókeretnek, és belemosolygott a lány sötétbarna szemébe. Még így megroggyanva is olyan magas volt, hogy Aline-nak hátra kellett szegnie a fejét, hogy a szemébe nézzen.

– Nem, nem felejtettem el. – A máskor könnyed és édes hang most mogorván csengett.

– Akkor hol voltál?

– Számít bármit is?

McKenna fejét oldalra biccentve eltűnődött azon, miért kell a lányoknak kérdezz-felelek játékot játszaniuk egy fiúval, amikor az bajban van. Mivel semmi elfogadható válasz nem jutott eszébe, határozottan felvette a képébe hajított kesztyűt.

– Azért kértelek meg, hogy találkozzunk a folyónál, mert látni akartalak.

– Feltételeztem, hogy meggondoltad magad… mivel úgy tűnt, valaki másnak a társaságát jobban élvezed. – Aline ajka a fiú zavarát látva türelmetlenül megrándult. – Láttalak a faluban ma délelőtt, amikor a húgommal bementünk a kalaposnőhöz.

McKenna óvatosan bólintott. Emlékezett rá, hogy az istállómester a suszterhez küldte néhány javítani való csizmával. De miért sértődött meg ezen Aline?

– Ó, ne légy már ilyen fafejű! – kiáltott fel Aline. – Láttalak az egyik falusi lánnyal, McKenna. Megcsókoltad! Ott, az utca közepén, az egész világ szeme láttára!

A fiú homloka nyomban kisimult. Így történt. A lány Mary volt, a hentes lánya. McKenna flörtölt vele aznap délelőtt, ahogy a legtöbb lánnyal szokott, és Mary addig ugratta valamivel, míg felnevetett és csókot lopott tőle. Semmit sem jelentett sem neki, sem Marynek, és ő nyomban el is felejtette a dolgot.

Szóval ez Aline ingerültségének az oka, a féltékenység. McKenna igyekezett leplezni, milyen örömmel tölti el a felfedezés, de édes, súlyos tömbként sűrűsödött össze a mellkasában. Az ördögbe! Bánatosan megcsóválta a fejét, azon töprengve, hogyan emlékeztesse Aline-t arra, amit már úgyis tudott… hogy egy gróf lányának fikarcnyit sem kellene azzal törődnie, amit ő tesz.

– Aline – tiltakozott, s kezét félig felemelte, hogy megérintse, de nyomban vissza is kapta. – Amit más lányokkal csinálok, annak semmi köze kettőnkhöz. Mi ketten barátok vagyunk. Mi soha… te nem az a fajta… én… a fenébe, semmi szükség rá, hogy a nyilvánvalót magyarázzam!

Aline úgy nézett rá, ahogy még sohasem, olyan hévvel, hogy McKenna tarkóján égnek állt a szőr.

– Mi lenne, ha falusi lány lennék? – kérdezte. – Velem is ugyanazt tennéd?

Ez volt az első alkalom, hogy McKennának elakadt a szava. Jó érzéke volt ahhoz, hogy tudja, mit szeretnének hallani az emberek, és általában ki is használta ezt a tehetségét, hogy lenyűgözze őket. Könnyed sármja sokszor tett neki jó szolgálatot, legyen szó akár arról, hogy kihízelegjen egy cipót a pék feleségétől, akár arról, hogy kimagyarázza magát a bajból az istállómesternél. De ami Aline kérdését illeti… mindenképp veszélyes, akár igent, akár nemet mond.

McKenna valami féligazság felé tapogatózott remélve, hogy azzal kibékíti Aline-t.

– Nem úgy gondolok rád – mondta végül, és kényszerítette magát, hogy pislogás nélkül állja a lány tekintetét.

– De más fiúk igen. – A fiú értetlen tekintetét látva, Aline kimérten folytatta. – A múlt héten, amikor Harewoodék itt jártak, William, a fiuk a falnak szorított a meredélynél, és megpróbált megcsókolni.

– Az a pimasz ki taknyos! – fortyant fel hirtelen támadt haraggal McKenna, felidézve a köpcös és szeplős képű kölyök arcát, aki meg sem próbálta leplezni, mennyire tetszik neki Aline. – Ha legközelebb találkozunk, letépem a fejét. Miért nem mondtad el?

– Nem ő az egyetlen, aki megpróbálta – közölte Aline, szándékosan tovább szítva a fiú haragját. – Nemrégiben Elliot kuzin arra bátorított, hogy csókos játékot játsszam vele…

Elakadt a szava, amikor McKenna elkapta és megszorította a karját.

– Legyen átkozott Elliot kuzinod! – morogta sötéten. – Legyen átkozott mind!

Hiba volt megérinteni a lányt. Egész belseje görcsösen megfeszült, ahogy ujjai karjának puha, meleg húsába mélyedtek. Többet akart belőle, közelebb hajolni hozzá, hogy beszívhassa az illatát… a fürdés utáni bőr szappanillatát, az alig érezhető rózsavizet, lélegzetének intim fuvallatát. Minden ösztöne azt kiabálta, hogy ölelje magához, és szorítsa az ajkát a lány bársonyos nyakhajlatához. Helyette kényszerítette magát, hogy elengedje. Keze félig felemelve ott maradt a levegőben. Nehéz volt megmozdulni, lélegezni, tisztán gondolkodni.

– Nem engedtem meg, hogy bárki megcsókoljon – mondta Aline. – Téged akarlak… csak téged. – A hangja bánatossá vált. – De ilyen iram mellett kilencvenéves leszek, mire megpróbálod.

McKenna képtelen volt leplezni a keserves sóvárgást, ahogy bámulta a lányt.

– Nem. Az mindent megváltoztatna, és azt nem engedhetem, hogy megtörténjen.

Aline óvatosan, az ujja hegyével megérintette a fiú arcát. Keze majdnem ismerősebb volt McKennának, mint a sajátja. Minden apró kis karcolásról és hegről tudta, hogyan keletkezett. Kiskorában a lány keze pufók és gyakran maszatos volt. Most ez a kéz karcsú és fehér volt, a körmei gondosan ápoltak. Gyötrelmes volt a kísértés, hogy száját a puha tenyérbe fordítsa. De McKenna megacélozta magát, és tudomást sem vett az állát cirógató ujjakról.

– Észrevettem, hogy nézel rám az utóbbi időben – mondta Aline, és sápadt arcát elfutotta a pír. – Ismerem a gondolataidat, ahogy te is ismered az enyéimet. És mindazzal, amit irántad érzek, és amit jelentesz nekem… nem lehet legalább egy… egyetlen percnyi… – Küzdött, hogy megtalálja a megfelelő szót. – Illúzióm?

– Nem – mondta a fiú nyersen. – Mert az illúzió hamarosan véget ér, s mindketten rosszabb helyzetbe kerülünk, mint előtte.

– Valóban? – Aline az ajkába harapott, és félrenézett. A kezét ökölbe szorította, mintha így képes lenne félrelökni a kellemetlen igazságot, amely állhatatosan ott lógott a fejük felett.

– Előbb halok meg, mintsem megbántsalak – mondta McKenna komoly ünnepélyességgel. – Ha megengedném magamnak, hogy egyszer megcsókoljalak, akkor lenne második alkalom, majd egy következő, és hamarosan eljönne az az idő, amikor nem tudnám abbahagyni.

– Nem tudhatod… – kezdett volna vitatkozni Aline, de a fiú félbeszakította.

– De igen, tudom.

Néma kihívással nézték egymást. McKenna arca kifejezéstelen maradt. Elég jól ismerte Aline-t ahhoz, hogy biztosan tudja, ha a lány a legkisebb gyengeséget is felfedezi rajta, habozás nélkül lecsap.

Végül Aline legyőzötten felsóhajtott.

– Akkor rendben – suttogta mintegy magának, és hangjában csendes beletörődés csengett. – Találkozunk holnap napnyugtakor a folyónál, McKenna? Köveket hajigálunk a vízbe, beszélgetünk, egy kicsit horgászunk, ahogy szoktunk. Ezt akarod?

McKenna csak hosszú idő múlva válaszolt.

– Igen – mondta óvatosan. Ennél többet nem kaphat a lányból, és isten a tudója, talán jobb is így.

Aline gyengéd, féloldalas mosolyra húzta a száját, ahogy nézte a fiút.

– Jobb lesz, ha mész, mielőtt elkapnak. De előbb hajolj le, hogy megigazítsam a hajad. Ott fenn már megint elkószált egy tincs.

Ha McKenna nem lett volna annyira összezavarodva, rámutatott volna, hogy a lánynak felesleges az ő külsejével foglalkoznia. Innen egyenesen az istálló fölötti szobájába megy, és az istállót lakó öt tucat lovat cseppet sem érdekli a hajviselete. De ösztönösen lehajolt, mert megszokta, hogy Aline legapróbb kívánságát is teljesítse.

Aline azonban ahelyett, hogy megigazította volna a rakoncátlan fürtöket, lábujjhegyre emelkedett, kezét a fiú tarkójára csúsztatta, és száját a szájához érintette.

A csók úgy hatott rá, mint a villámcsapás. McKenna torkából izgatott hang tört fel, és egész teste mozdulatlanná merevedett döbbent gyönyörűségében. Teremtő Isten, a lány buja és édes ajka ügyetlen elszántsággal kereste az övét! Ahogy Aline azt jól tudta, nem volt olyan erő a világon, amely képes lett volna elvonszolni őt onnan. Merev izmokkal, mozdulatlanul állt, és minden erejével megpróbált küzdeni a rátörő érzelemhullám ellen, amely elnyeléssel fenyegette. Szerette a lányt, kívánta őt igazi vak, kamaszos vadsággal. Ingatag önuralma kevesebb, mint egy percig tartott, mielőtt legyőzötten felnyögött, és átölelte Aline-t.

Zihálva csókolta újra meg újra, megrészegülve a lány ajkainak puhaságától. Aline mohón reagált, ajkát még szorosabban az övéhez nyomva, miközben a rövidre nyírt fürtök közé túrt. A gyönyör, hogy a karjában tarthatja a lányt, túl nagy volt… McKenna képtelen volt visszafogni magát, egyre hevesebben ostromolta az édes ajkakat, míg azok ártatlanul szétnyíltak. McKenna nyomban kihasználta a helyzetet, felfedezve a fogak széleit, a száj nedves selymét. Ez meglepte a lányt. McKenna megérezte a habozását, és halk, megnyugtató torokhangot hallatott, míg a lány ellazult. Ekkor tenyerét a lány tarkójára simította, és nyelve határozottan előrenyomult. Aline lélegzete elakadt, és a fiú vállát megmarkolva, olyan nyers, öntudatlan érzékiséggel válaszolt, amely megsemmisítette McKennát. Vágyott a lány csókjára. Szeretni akarta minden porcikáját, olyan gyönyörökben akarta részesíteni, amelyek már szinte elviselhetetlenek. Ismerte már a vágyat korábbról, s noha csak korlátozott tapasztalatokkal bírt, nem volt már szűz. De sohasem találkozott még az érzelmek ilyen keverékével, ilyen mohó éhséggel… ilyen perzselő kísértéssel, amelynek nem hódolhat be.

McKenna elszakította az ajkát a lányétól, s arcát a fénylő éjfélfátyol hajtömegbe temette.

– Miért tetted ezt? – nyögte.

Aline kurta kacaja fizikai fájdalmat okozott neki.

– Te jelentesz nekem mindent. Szeretlek. Mindig is…

– Csitt! – McKenna könnyedén megrázta a lányt, hogy elhallgattassa. Kartávolságra tartotta magától, és a kipirult, ragyogó arcot nézte. – Ezt soha többé ne mondd újra! Ha megteszed, itt hagyom Stony Crosst.

– Együtt szökünk el – folytatta Aline végig sem gondolva, mit mond. – Olyan helyre megyünk, ahol senki sem talál ránk…

– Ördög és pokol, tudod egyáltalán, milyen őrültséget beszélsz?

– Miért lenne ez őrültség?

– Csak nem képzeled, hogy tönkreteszem az életedet azzal, hogy elszöktetlek?

– Hozzád tartozom – mondta a lány makacsul. – Bármit megteszek, ami szükséges, hogy veled legyek.

Hiszi is, amit mond, McKenna látta az arcán. Ettől összetört a szíve, még ha dühítette is a dolog. A fene essen ebbe a lányba! Ő is tudja, hogy a kettejük közti különbség áthághatatlan, és ezt kénytelen lesz elfogadni. Nem maradhat itt és nézhet szembe a folyamatos kísértéssel, tudva, hogy ez végül mindkettőjük bukásához fog vezetni.

McKenna a tenyerébe fogta a lány arcát, ujja hegyével megérintette a sötét szemöldök ívének végét, hüvelykujjával végigsimított a bársonyos arcbőrön. S mivel nem tudta leplezni hódolatát, amint megérintette a lányt, rideg őszinteséggel beszélt.

– Most azt hiszed, hogy engem akarsz. De ez meg fog változni. Egy nap majd rájössz, milyen átkozottul könnyű engem elfelejteni. Fattyú vagyok. Szolgáló, s még csak nem is a belső személyzet tagja, ha már…

– Te vagy a másik felem.

McKennának elállt a szava döbbenetében. Behunyta a szemét. Gyűlölte magát, amiért a szavakat hallva önkéntelenül is primitív örömet érzett.

– Kénköves pokol! Lehetetlenné teszed, hogy itt maradjak Stony Crossban.

Aline nyomban hátralépett, és arcából kifutott a vér.

– Nem! Ne menj el! Sajnálom. Meg sem szólalok többé. Kérlek, McKenna… ugye, maradsz?

McKenna hirtelen belekóstolt a fájdalomba, amelyet egy napon elkerülhetetlenül meg fog tapasztalni, hiszen halálos sebet jelent majd az, amikor el kell hagynia a lányt. Aline most tizenkilenc… még egy évük van együtt, vagy talán annyi sem. Aztán a világ kinyílik a lány számára, és McKenna veszélyes teherré válik. Vagy ami még rosszabb, Aline szégyellni fogja őt. Mindent megtesz majd, hogy elfelejtse ezt az éjszakát. Nem akar majd emlékezni arra, mit mondott egy istállófiúnak a hálószobája holdfényes erkélyén. De addig…

– Maradok, ameddig tudok – mondta rekedten.

A lány sötét szeme aggodalmasan megcsillant.

– És holnap? – kérdezte. – Találkozol velem holnap?

– Napnyugtakor a folyónál – felelte McKenna, és hirtelen kimerültnek érezte magát a soha véget nem érő belső küzdelemtől, amellyel vágyott a lányra, tudva, hogy sohasem lehet az övé.

– Sajnálom – suttogta Aline, mintha csak olvasna a gondolataiban, s ez az elkínzott suttogás követte McKennát, lágyan, mint a virág lehulló szirmai, ahogy lemászott az erkélyről.

Miután McKenna eltűnt az árnyak közt, Aline visszament a szobájába és megérintette a száját. Ujjbegyével megdörzsölte az ajkát, mintha így mélyebbre masszírozhatná a csókot érzékeny bőrébe. A fiú szája váratlanul forró volt, az íze édes és pompás, almától zamatos, amit nyilván a gyümölcsösből csent el. Aline ezerszer elképzelte már, milyen lesz a fiú csókja, de semmi sem készíthette fel a valóság élményére.

Azt akarta, hogy McKenna ismerje el benne a nőt, és végül sikerrel járt. De a pillanat nem volt diadalmas, csak kétségbeesett, mely éles késpengeként mart belé. Tudta, hogy McKenna azt hiszi, ő nem látja át helyzetük bonyolultságát, pedig igazság szerint sokkal inkább tisztában volt vele, mint a fiú.

A bölcsőtől kezdve könyörtelenül belénevelték, hogy az ember nem kalandozhat a társadalmi osztályán kívülre. Az olyan fiatalemberek, mint McKenna, örökre tiltott gyümölcs lesz a számára. A legfelsőbb társadalmi osztálytól a legalsóig mindenki megértette és elfogadta ezt a rétegződést, és valószínűleg kínos helyzetet teremtett volna, ha valaki akár csak javasolni merészeli, hogy ez másként is lehetne. Ő és McKenna akár különböző fajhoz is tartozhatnának, gondolta Aline némi fekete humorral.

De Aline valahogy nem tudta a többiek szemével látni McKennát. A fiú nem volt arisztokrata, de nem is volt egyszerű istállófiú. Ha nemesi családba születik, az egész nemesség büszkesége lehetett volna. Hatalmas igazságtalanság, hogy ekkora hátránnyal indult az életbe. Okos volt, jóképű és szorgalmas, de mégsem győzheti le soha azokat a társadalmi korlátokat, amelyekkel született.

Emlékezett a napra, amikor a fiú megérkezett Stony Cross Parkba. Egy egyenetlenül nyírt fekete hajú kislegény, akinek a szeme színe sem kék, sem zöld nem volt, hanem valami, a kettő közti varázslatos színárnyalatú. A szolgálók pletykái szerint a fiú egy falusi lány fattya volt, aki felszökött Londonba, ott bajba esett, és szülés közben meghalt. A szerencsétlen csecsemőt visszaküldték Stony Crossba, ahol a nagyszülei nevelték, amíg a kor túlságosan el nem gyengítette őket. Amikor McKenna nyolcéves lett, Stony Cross Parkba küldték szolgafiúnak. Ő pucolta a belső személyzet cipőit, segített a szobalányoknak a nehéz forróvizes vödrök cipelésében, és neki kellett megmosnia a városból érkező ezüsttallérokat is, nehogy a grófnak vagy a grófnénak olyan pénzzel kelljen érintkeznie, amelyen valami módon nyomot, koszt hagytak a kereskedők.

A teljes neve John McKenna volt, de a birtokon már három John is szolgált, ezért úgy döntöttek, a vezetéknevén fogják szólítani, amíg másik nevet keresnek neki. De erről valahogy elfelejtkeztek, így azóta is csak McKennának hívják. Eleinte a szolgák többsége észre sem vette, kivéve Mrs. Fairclotht, a házvezetőnőt. McKenna számára a kerek, pirospozsgás arcú, jólelkű asszony állt a legközelebb ahhoz, amit szülőnek nevezhetett. Ami azt illeti, még Aline és Livia, a húga is szívesebben fordult Mrs. Fairclothhoz, mint a saját anyjukhoz. Bármilyen elfoglalt volt is az asszony, úgy tűnt, a gyerekekre mindig tud egy percet szakítani: bekötözte a bibis ujjukat, megcsodálta az üres madárfészket, amit odakint találtak, vagy megragasztotta az eltört játékot.

Mrs. Faircloth volt az, aki néhanapján felmentette McKennát a munkája alól, hogy szaladjon és játsszon Aline-nal. Ezek a délutánok jelentették az egyetlen menedéket a fiú számára, amikor kiszakadhatott a szolgagyerekek természetellenesen túlterhelt életéből.

– Kedvesnek kell lenned McKennához – buzdította Mrs. Faircloth Aline-t, amikor a kislány hozzászaladt a panaszával, hogy a fiú összetörte a festett játék babakocsit. – Neki már egyáltalán nincs családja, mint neked, sem szép ruhái, amit felvehetne, sem pedig finomságai, amit vacsorára ehetne. Amikor te játszol, neki akkor is dolgoznia kell, hogy megszolgálja a mindennapi betevőjét. Ha pedig túl sokat hibázik, vagy akár azt hiszik, hogy rossz fiú, lehet, hogy elküldik innen, és soha többé nem látjuk újra.

A szavak mélyen beleivódtak Aline elméjébe. Onnantól kezdve folyton azt kereste, hogyan védhetné meg McKennát. Néha magára vállalta a fiú csínytevéseit, megosztotta vele az édességet, amit bátyja hozott a városból, sőt még arra is rávette, hogy ő is megtanulja a nevelőnőtől kapott leckéket. Cserébe McKenna megtanította őt úszni, köveket kacsáztatni a víz felszínén, lovagolni, s úgy ciripelni, hogy fűszálat szorít a két hüvelykujja közé.

Ellentétben azzal, amit mindenki, még Mrs. Faircloth is hitt, Aline sohasem gondolt úgy McKennára, mint a bátyjára. A családias vonzalom, amelyet Marcus iránt érzett, nem is hasonlított a McKennához való viszonyára. McKenna volt a társa, az iránytűje, a menedéke.

Teljesen természetes volt, hogy amint ifjú hölggyé serdült, testi vonzalmat is érzett iránta. Az biztos, hogy az összes hampshire-i lány így volt vele. McKenna magas, erős és jóképű legénnyé nőtt, határozott vonásai szinte már csiszoltnak hatottak, hosszú orra merészen emelkedett ki az arcából, széles szája könnyen húzódott mosolyra. Fekete haja folyton a homlokába lógott, míg a különleges, türkiz színű szemet dús, sötét szemöldök árnyékolta. Vonzerejét személyiségének nyugodt varázsa, éleselméjűsége és remek humorérzéke tette teljessé, amiért mind a birtokon, mind a faluban roppant kedvelt volt.

Aline annyira szerette McKennát, hogy egyenesen a lehetetlent kívánta: mindig együtt akart lenni vele, családot adni neki, amiben a fiúnak sohasem lehetett része. Helyette kénytelen elfogadni azt az életet, amelyet a szülei választottak neki. Noha a nemesség köreiben többen nem ragaszkodtak olyan mereven az érdekházasságokhoz, mint régebben, a Marsdenek ebben a kérdésben is tartották magukat a hagyományokhoz. Aline pontosan tudta, kit tartogatnak neki. Egy henye nemesi férjre számíthat, aki arra használja majd, hogy gyerekeket nemzzen neki, és az örökösért cserébe szemet huny, amikor Aline szeretőt vesz maga mellé, hogy férje távollétében kellemesen szórakozzon. Minden évben Londonban fogja tölteni a szezont, nyáron a vidéki kúriában fognak tartózkodni, és ősszel ott a vadászidény. Évről évre ugyanazokat az arcokat fogja látni, ugyanazokat a pletykákat fogja hallani. Még az anyaság örömeit is meg fogják tagadni tőle. Szolgák fognak vigyázni a gyerekeire, és amikor felcseperednek a kicsik, elküldik őket messzi iskolákba, ahogy Marcust is.

Több évtizednyi üresség vár rá, borongott Aline. És ami a legrosszabb, a tudat, hogy McKenna ott él majd valahol a nagyvilágban, és egy másik nővel osztja meg a gondolatait, az álmait.

– Istenem, mit tegyek? – suttogta aggodalmasan, ahogy levetette magát a brokáttal letakart ágyra. Átölelte a párnát, és állát a selymes puhaságba fúrta, miközben nyugtalan gondolatok kavarogtak a fejében. Nem vesztheti el a fiút! Már a gondolattól is megremegett, vad indulat fogta el, és legszívesebben sikoltozni kezdett volna.

A párnát félredobva a hátára feküdt, és vakon meredt a baldachin sötét redőire. Hogyan tarthatná meg McKennát az életében? Megpróbálta elképzelni, hogy a házasságkötés után a férfi a szeretője lesz. Az anyjának voltak szerelmi viszonyai… ahogy sok más előkelő hölgynek is. Amíg diszkréten intézték a dolgaikat, mindenki szemet hunyt felette. De Aline tudta, hogy McKenna sohasem menne bele egy ilyen viszonyba. Számára nem léteznek fél megoldások… nem lenne hajlandó osztozni rajta. Lehet, hogy csak egyszerű szolga, de ugyanannyi büszkeség és birtoklási vágy van benne, mint bármely más férfiban.

Aline-nak fogalma sem volt róla, mit tegyen. Az egyetlen megoldásnak az tűnt, hogy minden pillanatot kihasznál, amíg vele lehet, mielőtt a sors szétválasztja őket.

Második fejezet

McKenna a tizennyolcadik születésnapja után bámulatra méltó gyorsasággal kezdett megváltozni. Olyan gyorsan nőtt, hogy Mrs. Faircloth elkeseredetten jegyezte meg, nem érdemes kiengedni a nadrágját, mert a következő héten kezdheti elölről a munkát. Állandóan farkaséhes volt, de semmilyen mennyiségű étel nem volt képes kielégíteni az étvágyát vagy megtölteni feneketlen bendőjét.

– Javára válik a legénynek a jövőben a termete – jegyezte meg Mrs. Faircloth büszkén, ahogy megvitatta McKenna helyzetét Salterrel, a komornyikkal. Hangjuk tisztán felhallatszott az emeleti erkélyre, ahová Aline történetesen éppen akkor lépett ki. Ahogy máskor is, McKenna neve hallatán a lány megállt, és éberen fülelt.

– Vitathatatlan – helyeselt Salter. – Már most is majdnem száznyolcvan centi magas… Egy nap eléri azt a magasságot, amivel már lakáj is lehet.

– Talán be kellene hozni az istállóból, és kiképezni inasnak – javasolta Mrs. Faircloth közömbös hangon, mire Aline elvigyorodott. Tudta, mi van a látszólagos közöny mögött. Az asszony égett a vágytól, hogy kiemelje McKennát az istállófiú alantas helyzetéből, és valami tekintélyesebb pozícióba juttassa.

– Isten a megmondhatója – folytatta a házvezetőnő –, hasznát tudnánk venni még egy szorgalmas kéznek a széncipelésnél, az ezüstpucolásnál vagy a tükrök fényesítésénél.

– Hmm. – Hosszú csend következett. – Azt hiszem, igaza van, Mrs. Faircloth. Javasolni fogom a grófnak, hogy McKennából inas legyen. Ha beleegyezik, megrendelem neki a libériát.

A magasabb fizetés és a kiváltság ellenére, hogy a házban alhat, McKenna valahogy mégsem volt igazán hálás új helyzetéért. Szeretett a lovakkal dolgozni, és élvezte az istálló viszonylagos magányát. Most legalább ideje felét a majorban töltötte, méghozzá libériában, amely fekete plüss térdnadrágból, mustárszínű mellényből és kék, fecskefarkú kabátból állt. A legbosszantóbb azonban mégis az volt, hogy vasárnaponként el kellett kísérnie a családot a templomba, az ő tiszte volt, hogy előkészítse a padsort nekik, leporolja az üléseket, szétossza az imakönyveket.

Aline nem tehetett róla, de mulatnia kellett azon, ahogy a templom előtt várakozó falusi fiatalok barátságosan ugratták McKennát. Az utálatos libériába öltöztetett barátjuk láttán nem tudtak ellenállni a kísértésnek, hogy megjegyzést tegyenek fehér harisnyába bújtatott lábára. Fennhangon találgatták, hogy lábikrájának kidudorodása valóban izom-e, vagy csak kitömte, ahogy az inasok gyakran szokták, hogy formásabbnak tűnjön a lábuk. McKenna kellően közömbös képet vágott, de a gyors oldalpillantás, amelyet feléjük vetett, bosszút ígért, mire az ifjak vidáman felujjongtak.

Égnek hála, ideje többi részében McKenna kertészkedett, a hintókat tisztogatta, ami megengedte neki, hogy rendes, nem előkelő nadrágot és egyszerű fehér inget hordjon. Bőrét sötétbarnára színezte a nap, s bár a bronzárnyalat világosan árulkodott osztálybeli hovatartozásáról, ugyanakkor kiemelte szemének élénk kékeszöldjét és fogait a szokásosnál is fehérebbnek mutatta. Ezek után egyáltalán nem volt meglepő, hogy McKennára kezdtek felfigyelni a birtok női vendégei, sőt egyikük meg is próbálta elcsábítani őt a Stony Cross Parkból.

Noha a hölgy mindent elkövetett, hogy magához csábítsa a fiút, McKenna szégyenlős diszkrécióval visszautasította az állást. Sajnos a többi szolga nem osztotta McKenna tapintatos visszafogottságát, akik addig ugratták, míg egészen belevörösödött. Aline nyomban faggatni kezdte a hölgy ajánlatáról, mihelyt alkalma nyílt kettesben maradni vele. Ez délben történt, rögtön azután, hogy McKenna befejezte a kinti feladatait, és volt néhány értékes percnyi pihenőideje, mielőtt átöltözött a libériába a benti munkákhoz.

Kedvenc helyükön, a folyónál találkoztak, ahol a rét lejtősen futott le a vízpartra. A magas fű eltakarta őket, ahogy az egyik, a víz sodrása által simára csiszolt lapos kövön ültek. A levegőben fehérmirtusz és napmelengette hanga illata érződött, s ez a keverék megnyugtatta Aline érzékeit.

– Miért nem mentél el vele? – kérdezte, térdét felhúzva és átölelve.

McKenna kinyújtóztatta hosszú, karcsú testét, és fél könyökre támaszkodott.

– Kivel?

Aline a szemét forgatta a fiú tettetett tudatlanságán.

– Lady Bradinggel, a nővel, aki fel akart fogadni. Miért utasítottad vissza?

A fiú lusta mosolya kis híján megvakította.

– Mert ide tartozom.

– Hozzám?

McKenna nem válaszolt, ajkán továbbra is bujkált a mosoly, ahogy a lány szemébe nézett. Kimondatlan szavak lebegtek köztük… szavak, amelyek ugyanúgy tapinthatóak voltak, mint a belélegzett levegő.

Aline szeretett volna összegömbölyödni a fiú mellett, mint egy álmos cica, megpihenni a napfényben és a fiú testének oltalmában. Azonban kényszerítette magát, hogy mozdulatlan maradjon.

– Hallottam, amikor az egyik inas azt mondta, hogy a mostani béred kétszeresét is megkaphattad volna, csak másfajta szolgálatokat kellett volna nyújtanod, mint amilyet szoktál.

– Ez biztos James volt – morogta McKenna. – A fene essen a pletykás fajtájába! Különben is, honnan tudja?

Aline elragadtatva látta, hogyan kúszik fel a pír a fiú orcáján, orrnyergén. Aztán hirtelen megértette. A hölgy az ágyában akarta látni McKennát. Pedig a nő legalább kétszer annyi idős volt, mint a fiú. Aline érezte, hogy maga is elpirul, és tekintete végigsiklott a McKenna széles vállán, le a karján, egészen a nagy kézig, amely egy zöldesfekete mohacsomón pihent.

– Veled akart hálni – törte meg Aline a fájdalmasan meghitté váló csendet. Inkább megállapítás volt ez, nem kérdés.

McKenna válla alig észrevehetően megrándult, mintha vállat vont volna.

– Nem hiszem, hogy csak hálni szeretett volna.

Aline szíve heves kalapálásba kezdett, amikor rádöbbent, hogy aligha ez az első alkalom, hogy ilyesmi történik McKennával. Sohasem engedte meg magának, hogy teljesen belegondoljon, milyen tapasztalatai lehetnek a fiúnak a lányokkal… a végeredmény túlságosan is zavarba ejtő lett volna. McKenna az övé, és elviselhetetlen volt a gondolat, hogy más elégíti ki azokat az igényeit, amelyeket ő szeretett volna. Bárcsak, bárcsak…

Aline a féltékenységtől fuldokolva meredt McKenna nagy, kérges kezére. Vannak nők, akik jobban ismerik a fiút, mint ő… mint ő valaha is megismerheti. Valaki magán tudhatta a fiú testét, magába fogadhatta őt, ismeri szájának édes melegét, és felfedezhette minden porcikáját.

Gondosan hátrasimította a hajtincset, amelyet a szél a szemébe fújt.

– Mikor… mikor volt az első alkalom, amikor… – kezdte, de a szavak a torkán akadtak. Most először kérdezett a fiú szexuális életéről. Olyan téma volt ez, amelyet eddig gondosan került.

McKenna nem válaszolt. Aline rápillantott, és látta, hogy a fiú látszólag mélyen elmerült egy bogár szemlélésében, amelyik egy hosszú fűszálat próbált megmászni.

– Nem hiszem, hogy beszélnünk kellene róla – mondta végül nagyon halkan.

– Nem hibáztatlak, amiért más lányokkal hálsz. Ami azt illeti, gondoltam, hogy így lesz, csak épp… – Aline zavartan és szomorúan megrázta a fejét, ahogy kényszerítette magát, hogy kimondja az igazságot. – Csak épp azt szeretném, ha én lennék az – nyögte ki, miközben a gombóc a torkában a duplájára nőtt.

McKenna lehajtotta a fejét, a napsugár végigsiklott sötét haján. Felsóhajtott, aztán gyengéd kézzel kisimította Aline arcából a hajtincset, amely ismét előrehullt. Hüvelykujja hegyével megérintette a lány szája sarkában levő apró anyajegyet, amely mindig is elbűvölte.

– Sohasem lehetsz te – mormolta.

Aline bólintott, ajka keserűen megrándult, szeme összeszűkült, hogy visszatartsa kitörni készülő könnyeit.

– McKenna… – kezdte.

– Ne! – szólt rá nyersen a fiú, és kezét visszakapva ujjai görcsösen összezárultak. – Ne mondd ki, Aline!

– Semmi sem változik, akár kimondom, akár nem. Szükségem van rád. Szükségem van arra, hogy veled legyek.

– Ne…

– Képzeld el, te mit éreznél, ha én hálnék más férfival – folytatta Aline nyomorúságában nem törődve semmivel. – Ha tudnád, hogy ő adja meg nekem azt a gyönyört, amit te nem tudsz, hogy ő tart a karjában éjszaka és…

McKenna felmordult, és gyors mozdulattal a hátára fordította a lányt, hogy az alá került a kemény talajon. Teste kemény és hatalmas volt, és ahogy ránehezedett, Aline lába ösztönösen szétnyílt a szoknyája rejtekében.

– Megölném – jelentette ki McKenna nyersen. – Nem tudnám elviselni.

Rámeredt a könnytől maszatos arcra, aztán pillantása továbbvándorolt a kipirult nyakra és a ziháló keblekre. Diadal és riadalom különös keveréke töltötte el Aline-t, ahogy észrevette a fiú tekintetében a testi vágyat, és megérezte testének agresszív férfiúi kisugárzását. Érezte felizgult hímvesszejének kemény, sürgető nyomását a combjai közt. McKenna behunyt szemmel próbálta megőrizni önuralmát.

– El kell, hogy engedjelek – csikorogta.

– Még ne! – suttogta Aline. Fészkelődött egy kicsit, megemelte a csípőjét, s a mozdulattól mintha felrobbant volna valami a hasa mélyén.

McKenna felhördült fölötte, s ujjait mélyen belevájta a talajt borító puha moharétegbe.

– Ne!

Hangja rekedt volt a dühtől, a feszültségtől és… és még valamitől… valamitől, amely úgy hangzott, mint az izgatottság.

Aline ismét megmozdult. Különös, sürgető érzés hullámzott át rajta, olyan dolgok után sóvárogva, amelyekre nem talált szavakat. A fiú szájára vágyott… a kezére… a testére… birtokolni akarta, és arra vágyott, hogy a fiú is birtokba vegye őt. Teste mintha megduzzadt volna, a lába közti érzékeny terület sajgón, édesen lüktetett minden egyes mozdulatnál, amikor a fiú ágaskodó férfiasságához ért.

– Szeretlek – tört ki belőle, keresve a módját, hogyan győzhetné meg a fiút, milyen erősen kívánja őt. – Szeretlek egészen a halálom napjáig. Te vagy az egyetlen férfi, akit valaha is akarok, McKenna, az egyetlen…

Szavait elfojtotta a fiú szája, amely lecsapott rá, puha, nyílt csókra csábítva. Aline felnyögött, elégedetten üdvözölve a gyengéd kutakodást, a felfedező útra indult nyelv hegyét az ajkai közt. McKenna úgy csókolt, mintha titkokat csenne el a szájából, rendkívüli gyengédséggel hódítva meg őt. Aline mohón csúsztatta kezét a fiú inge alá, a hátára, ujjaival ízlelgetve, kóstolgatva a sima bőr alatt megfeszülő izmokat. McKenna teste kemény volt, csupa acélos izom… egy hibátlan és egészséges test, amelyet Aline csak áhítatosan csodálni tudott.

A fiú nyelve mélyebbre nyomult a szájában, amitől halk nyöszörgés hagyta el Aline torkát, biztos jeleként fokozatosan növekvő gyönyörének. McKenna óvón ölelte át, és felemelkedett kissé, nehogy összenyomja, miközben tovább falta édes, lélekrabló csókokkal. Zihálva lélegzett, mintha hosszú kilométereket futott volna megállás nélkül. Aline McKenna nyakára tapasztotta az ajkát, s felfedezte, hogy a fiú szíve ugyanolyan hevesen zakatol, mint a sajátja. Mindketten jól tudták, hogy a tiltott együttlét minden pillanata olyan árral fenyeget, amelyet egyikük sem engedhet meg magának. A vágytól lángoló McKenna megfogta Aline ruhájának gombjait, majd tétovázva megállt, még egy végső erőfeszítést téve, hogy visszanyerje az önuralmát.

– Folytasd! – biztatta kásás hangon Aline, és szíve majd’ kiugrott a helyéről. Megcsókolta a fiú állának kemény vonalát, az orcáját, és arcának minden pontját, amelyet elért. Rátalálva a nyakán lévő érzékeny pontra, addig csókolgatta, míg a fiú egész testében remegett. – Ne hagyd abba! – suttogta lázasan. – Még ne hagyd abba! Senki sem láthat minket. McKenna, kérlek, szeress… szeress…

Úgy tűnt, a szavak elsöprik McKenna maradék ellenállását is, és felhördülve esett neki a gombok sorának. Aline nem viselt fűzőt, csak egy vékony batiszt alsóinget, amely rásimult kerek keblére. Miután McKenna végzett a gombokkal és széttárta a ruha felsőrészének elejét, lehúzta az alsóinget, feltárva a rózsaszín mellbimbókat. Aline felnézett a feszült arcra, élvezve, hogy a fiú szeme összeszűkül a szenvedélytől, miközben majd’ felfalja a tekintetével. McKenna megérintette a mellét, ujjai a halvány halom alá nyúltak, miközben hüvelykujjával finoman megdörzsölte a bimbót, mire az megkeményedett. Lehajolt, és nyelvével lustán körberajzolta az érzékeny csúcsot. Aline-nak a gyönyörtől elakadt a lélegzete, gondolatai tüzet fogtak, s porrá-hamuvá égtek, ahogy a fiú teljesen a szájába vette. Állhatatosan nyalogatta, szopogatta, míg a forróság szétáradt Aline egész testében, s a combja köze hevesen követelőzve lüktetni kezdett. McKenna remegőn felsóhajtott, és arcát a meztelen kebel domborulatához simította.

Aline képtelen volt visszafogni magát, keze bemerészkedett a fiú nadrágjának korca alá, kitapintotta a feszes, izmos hasfalat, élvezte a bőr szaténsimaságát és a köldök alatt húzódó szőrzetcsík csiklandós érintését. Keze remegett, amikor megkereste a nadrág első gombját.

– Meg akarlak érinteni – suttogta –, érezni akarlak ott…

– Az ördögbe, ne! – morogta McKenna, s a lány csuklóját elkapva a feje fölé emelte a kezét. Türkiz szeme ragyogott, ahogy tüzes tekintete a lány szájáról a keblére vándorolt. – Az ég szerelmére, így is alig tudok uralkodni magamon! Ha megérintesz, képtelen leszek megállni, hogy ne fejezzem be.

Aline nyugtalanul fészkelődött alatta.

– Szeretném, ha befejeznéd.

– Tudom – felelte McKenna, és az ingujjába törölte verítéktől gyöngyöző homlokát, de közben egyetlen pillanatra sem engedte el a lány csuklóját. – De nem fogom. Meg kell őrizned az ártatlanságodat.

Aline majdnem hogy dühösen rántotta meg fogságban tartott karját.

– Azt teszek, amit akarok, és nem törődöm senki mással!

– Bátor szavak – mondta gyengéd gúnnyal McKenna. – De kíváncsi lennék, mit fogsz mondani a férjednek a nászéjszakán, amikor rájön, hogy oda a szüzességed.

A szó hallatán Aline minden nyomorúsága ellenére komoran elmosolyodott. Szüzesség… úgy tűnik, ez az egyetlen dolog, amit a világ elvár tőle. Lassan megnyugodott, csuklója ellazult McKenna markában. Belenézett a szemébe, s úgy érezte, az egész világra árnyék borult, s a fiú szeme az egyedüli fényforrás.

– Senkihez sem megyek férjhez, McKenna, csak hozzád – suttogta. – És ha valaha is elhagysz, egész életemre magányos maradok.

McKenna lehajolt hozzá.

– Aline – mondta halk, imádságnak is beillő hangon –, sohasem foglak elhagyni, hacsak te magad el nem küldesz.

Ajka ismét a lány meztelen keblét kereste. Aline ösztönösen megemelte a testét gátlástalanul felkínálkozva, s felkiáltott, amikor McKenna ismét a szájába vette megkeményedett mellbimbóját. Nyelvével megnedvesítette a rózsás csúcsot, aztán addig szopogatta, izgatta, míg a lány elkeseredetten nyögdécselni kezdett.

– McKenna – esdekelt tétován, s hiábavaló kísérletet tett, hogy kiszabadítsa a karját –, muszáj, hogy… csinálj valamit, annyira sajog…

McKenna megemelkedett annyira, hogy felhúzhassa a lány szoknyájának elejét. Merevedése nekifeszült a nadrágjának, ahogy ágyékát a lány ágyékának nyomta. Aline szerette volna megérinteni, felfedezni a testét azzal a gyengédséggel, amellyel McKenna bánt vele, de a fiú nem hagyta. A muszlin és csipkeszegélyű batisztrétegek alá nyúlt, és megtalálta a bugyogó derekát. Ügyesen megoldotta az intim ruhanemű szalagjait, majd megállt, és a lány félig behunyt szemébe nézett.

– Abba kellene hagynom. – Meleg keze a lány hasára simult a bugyogó fölött. – Ez túl veszélyes, Aline. – Homlokát a lány homlokához szorította, míg verejtékük összeelegyedett, és a meleg, ziháló lélegzetpamacsok kitöltötték a másik száját. – Istenem, mennyire szeretlek! – sóhajtott fel rekedten.

Kezének súlyától Aline megremegett. Ösztönösen széjjelebb tárta a lábát, és megpróbálta feljebb tornászni magát, hogy a fiú ujjai oda kerüljenek, ahol a legjobban vágyott rájuk. McKenna vigyázva nyúlt a vékony pamutholmi alá, és megérintette a nyitott combok közti területet. Megcirógatta a ruganyos fürtöket, és óvatosan lejjebb ásott, hogy rátaláljon az alatta domborodó halmocskára. Aline lélegzete elakadt, amikor szétnyitotta a megduzzadt, puha redőket, hogy megkeresse nőiességének kapuját. Zavar és izgalom egyenlő arányban izzott Aline-ban, ahogy fejét elfordította, miközben a gyengéd kutatóexpedíció folytatódott. McKenna jól ismerte a női test intimitásait, pontosan tudta, merre keresse az érzékeny pontokat, ujjai hihetetlen könnyedséggel siklottak át a csikló sajgó csúcsán. Kérges bőre érdesen csiklandozta a hüvely nedves falát, olyan édes és őrjítően finom hullámokat keltve, hogy Aline ismét felkiáltott.

– Csitt! – mormolta McKenna, a megduzzadt rügyet izgatva, de közben felemelte a fejét, és a mezőt fürkészte a magas füvön túl. – Valaki meghallhat.

Aline az ajkába harapva próbált engedelmeskedni, de így is apró nyögések szakadtak fel a torkából. McKenna tovább fürkészte a környezetüket hívatlan társaság után kutatva, éber tekintete a mező határán levő földeket pásztázta. Középső ujja közben megtalálta a szűzhártyát, és óvatosan masszírozni kezdte a finom, érzékeny gátat, amíg az megpuhult. Aline behunyta a szemét a nap tűző fénye elől, és nem tiltakozott, amikor McKenna térdével még széjjelebb feszítette a lábát annyira, hogy belső combizmai fájdalmasan megfeszültek. McKenna ujja beljebb hatolt, majd megállt, amikor megérezte a lány meglepett rándulását. Puha csókot lehelt a lány homlokára.

– Édesem – súgta a fülébe –, nem fogok fájdalmat okozni.

– Tudom, csak… – Aline kényszerítette magát, hogy mozdulatlanul feküdjön, miközben érezte, hogy a fiú ujja egyre beljebb merészkedik. – Annyira furcsa érzés! – nyögte.

McKenna beljebb nyomakodott, amíg a második ujjpercét is elnyelte a szűk folyosó, és ujjbegyével simogatta a hüvely sikamlós belső falát. A lány teste ösztönösen összerándult a gyengéd behatolásra. McKenna felnyögött, ahogy megérezte az őrült lüktetést, és tenyerét a bizsergő dombocskára simította. Lassú, ringató mozdulatokkal hatolt mélyebbre, keze ritmikusan lökdöste a lányt.

– Ó… – Aline képtelen volt ellenállni a gyengéd provokációnak és teste vak engedelmességgel rándult a fiú noszogató mozdulataira. – Ó, McKenna…

McKenna szabad karját a lány alá csúsztatta, és felemelte, hogy újra megcsókolhassa a keblét, nyelvével játékosan izgatta a merev bimbókat. Érzelmi hullám csapott át Aline-on, majd visszavonult, s a lány már csak nyögdécselni volt képes. McKenna egyetlen pillanatra sem hagyta abba a kényeztetést, állhatatosan simogatta, a mellbimbóit izgatta, míg azok teljesen megkeményedtek és sötét rózsaszínűvé váltak. Aline a mélyen benne járó ujjakra összpontosított, az ágyékát görcsbe rántó, szorító gyönyörre, amely felkúszott a gerincén, s mindent elmosott, míg a végén csak a fiú keze maradt, a szája és a ránehezedő súlyos teste. Aline elképzelte, amint a fiú hímvesszeje beléhatol, szétszakítja, kitágítja és kitölti… aztán hirtelen nem tudott többé mozogni, miközben kéjes rángások futottak át rajta… a megkönnyebbülés hullámai, de olyan erővel, hogy sírnia kellett tőle, és McKenna szája sietve az ajkára tapadt, hogy elfojtson minden hangot. Aline reszketve és zokogva lovagolt a gyönyör hullámain a szédítő csúcs felé, majd újra le, miközben McKenna fürge ujjai elhozták számára a megváltást.

McKenna halkan mormolva tartotta és simogatta, amíg a lány elernyedt alatta, végtagjai súlyossá, meleggé váltak. McKenna lassan kezdte visszahúzni a kezét, de a lány ujjaira kulcsolta saját ujjait.

– Hatolj belém – suttogta. – Annyira kívánlak, McKenna! Gyere, hadd legyek a…

– Nem – mondta a fiú fogcsikorgatva. Nagy nyögéssel legördült a lányról, görcsösen a nedves földbe markolt, nagy csomónyi mohát szakítva ki belőle. – Takard el magad! Nem érhetek hozzád még egyszer, mert akkor képtelen lennék megállni, mielőtt… – Elharapta a szót, remegő hangja elárulta, milyen közel járt ahhoz, hogy magáévá tegye a lányt. – Húzd le a szoknyádat. Kérlek.

– Kívánlak – nyögte Aline elfúló hangon.

– Most! Komolyan mondtam, Aline.

A maró hang hallatán a lány nem mert nem engedelmeskedni. Nagyot sóhajtva látott neki, hogy rendbe hozza a ruháját. Egy idő után McKenna az oldalára fordult, úgy figyelte. Úgy tűnt, visszanyerte az önuralmát, bár tekintetében még ott izzott a kielégületlen szenvedély szikrája.

Aline szomorú mosollyal csóválta meg a fejét.

– Soha senki sem fog úgy nézni rám, ahogy te. Mintha minden egyes porcikáddal szeretnél.

A fiú lassan a lány füle mögé nyúlt, és megrántotta az egyik hajtincsét.

– Te is pontosan így nézel rám.

Aline elkapta a fiú kezét és megcsókolta a kérges ujjakat.

– Ígérd meg, hogy mindig együtt leszünk!

De McKenna nem válaszolt, mert mindketten tudták, hogy ezt nem ígérheti meg.

Aline tudta, az a legbiztonságosabb, ha úgy tesz, mintha a folyónál töltött szenvedélyes pillanatok meg sem történtek volna. Ez azonban lehetetlennek bizonyult. Valahányszor McKenna a közelben volt, egész teste reagált a jelenlétére. Gátlástalanul áradtak belőle az érzelmek, míg a végén biztosra vette, hogy a környezetében mindenki érzékeli. Mások előtt nem mert a fiú szemébe nézni, attól félve, hogy az arca elárulná. McKenna sokkal jobban értett hozzá, hogy közönyös arcot vágjon, ám néhány szolga, köztük Mrs. Faircloth megjegyezte, hogy az utóbbi néhány hétben feltűnően csendes volt. Azok előtt, akik ismerték McKennát, teljesen nyilvánvaló volt, hogy valami bántja a fiút.

– Azt hiszem, a kora teszi – mondta Mrs. Faircloth Salternek, a komornyiknak. – A hozzá hasonló fiatalemberek az egyik nap tele vannak lelkesedéssel és mindenféle csínyen törik a fejüket, másnap meg lehangoltak vagy lázadnak.

– Nem érdekelnek a hangulatai, McKenna jobban teszi, ha rendesen elvégzi a munkáját – morogta bosszúsan Salter –, különben mehet vissza az istállóba, méghozzá örökre, és élete végéig megmarad külső szolgának.

Amikor Aline később elismételte a beszélgetést McKennának, a fiú előbb elfintorodott, aztán nagyot nevetett. A hintó lakkozott oldalát fényesítette, míg Aline egy felfordított vödrön ült és nézte. A fedett kocsiszín üres és csendes volt, csak a lovak nyihogása és táncolása hallatszott át az udvar túloldalán levő istállóból.

McKenna megizzadt a kemény munkában, és fehér inge nedvesen tapadt izmos hátára. Vállán csomókba futottak össze az izmok, ahogy a vékony viaszréteget felvitte a fekete lakkra, és addig dörzsölte, míg fényesen csillogott, mint az üveg. Aline felajánlotta, hogy segít neki, de McKenna hajthatatlan maradt, nem fogadta el a segítségét, és elvette tőle a rongyot.

– Ez az én dolgom – mondta nyersen. – Te csak ülj oda és figyelj!

Aline boldogan engedelmeskedett, élvezve a fiú mozdulatainak férfias kecsességét. McKenna alapos és precíz munkát végzett, mint mindig. Gyerekkora óta arra tanították, hogy a jó munka magában hordozza a jutalmát, és ez, valamint az ambíció teljes hiánya tökéletes szolgává tették. Ez volt az egyetlen hibája, amit Aline felróhatott neki; azt, hogy gépiesen elfogadta a helyét az életben, s beletörődése annyira mélyről fakadt, hogy úgy tűnt, soha semmi sem változtathatja meg. Aline némi bűntudattal azon tűnődött, ha ő nincs, McKenna talán nem lenne olyan tökéletesen elégedett a sorsával. Ő volt az egyetlen dolog, amit a fiú igazán akart, de sohasem kaphatott meg. Aline tudta, hogy önzés tőle ilyen szorosan magához láncolni a fiút, de képtelen volt rávenni magát, hogy elengedje. McKenna olyan létszükséglet volt neki, mint az étel, a víz és a levegő.

– Nem akarsz örökre külső szolga maradni, ugye? – nógatta, visszaterelve a szót beszélgetésük eredeti témájához.

– Jobban tetszene, mint a házban dolgozni és libériát viselni – vágott vissza McKenna.

– Mrs. Faircloth szerint egy napon lakáj is lehetsz, vagy akár urasági inas. – Aline úgy vélte, nem szükséges megemlítenie a házvezetőnő sajnálkozó megjegyzését, miszerint McKenna ugyan kiváló urasági inas lenne, de az esélyeit nagyban rontja a jóképűsége. Nincs az az úr, aki olyan inast szeretne, aki külsőre túlragyogja őt. Az olyanokat, mint McKenna sokkal jobb olyan libériában járatni, amely világosan jelzi a hovatartozását. – És akkor több bért is kapnál.

– Nem érdekel a pénz – morogta McKenna, és újabb réteg viaszt kent fel a hintó ajtajára. – Mit kezdenék vele?

Aline a homlokát ráncolta.

– Egy nap vennél magadnak egy kis házikót meg földet, saját földet.

McKenna keze megállt fényezés közben, és kékeszöld szemében ördögi szikra villant, ahogy a lányra nézett.

– És ki élne velem abban a kis házikóban?

Aline a szemébe nézett, és mosolygott, ahogy lelki szemei előtt megjelent a kép; elöntötte a melegség.

– Én, természetesen.

McKenna ezen egy kicsit eltöprengett, aztán a rongyot a hintó lámpásának kampójára akasztotta, és a lány felé indult. Aline gyomra megremegett, ahogy a fiú arcába nézett.

– Ahhoz nem kevés pénzt kell összegyűjtenem – mormolta. – Téged eltartani drága mulatság lesz.

– Nem is kerülök sokba – tiltakozott Aline felháborodottan.

A fiú kétkedő pillantást vetett rá.

– Csak a hajadba való szalagok koldusbotra juttatnának, asszony.

A halk hangon kiejtett „asszony” szótól Aline-t olyan érzés fogta el, mintha lenyelt volna egy nagy kanál cukorszirupot.

– Majd kárpótollak érte valahogy – felelte.

McKenna mosolyogva állította talpra. Keze könnyedén végigsiklott az oldalán, elidőzött a hóna alatt, tenyere töve súrolta a mellét. A férfias pézsmaillat és a verejtéktől csillogó bőr látványától Aline önkéntelenül is nyelt egy nagyot. Kicsiny, hímzett keszkenőt húzott elő a ruhaujjából, és felitatta a fiú homlokáról az izzadságot.

McKenna elvette tőle a finom kendőcskét, és mosolyogva vette szemügyre a zöld és piros selyemfonallal hímzett apró rózsákat.

– Te hímezted? – kérdezte, ujját végighúzva a kecses virágokon. – Gyönyörű.

Aline elpirult a dicséret hallatán.

– Igen, esténként dolgoztam rajta. Egy hölgy sohasem ülhet tétlenül.

McKenna a nadrágja övébe gyűrte a kendőt, majd gyorsan körülpillantott. Felmérve, hogy rajtuk kívül senki sincs a közelben, átölelte a lányt. Kezével bebarangolta a hátát, a csípőjét, megtalálva a legmegfelelőbb helyeket, hogy apró nyomásokkal, szorításokkal még közelebb vonja magához Aline-t.

– Minden este vársz majd rám a mi kis házikónkban? – mormolta.

Aline bólintott és hozzásimult.

McKenna lehunyta a szemét, dús, fekete pillái árnyékot vetettek az orcájára.

– És megmosod a hátam, amikor fáradtan és koszosan hazaérek a földekről?

Aline elképzelte, ahogy a hatalmas, izmos test beleereszkedik a fakádba… szinte hallotta a gyönyörteli sóhajt, ahogy belemerül a forró vízbe… bronzbarnára sült háta csillog a tűz fényében.

– Igen – lehelte. – És áztathatod magad, amíg a tűz fölé akasztom az üstöt a raguval, és elmesélem, milyen vitám volt a molnárral, aki nem adott elég lisztet, mert csalt a mérlege.

McKenna halkan felnevetett, miközben ujjai már a lány nyakát simogatták.

– A csaló! – mormolta csillogó szemmel. – Holnap beszélek vele. Senki sem úszhatja meg, ha megpróbálja becsapni a feleségemet. Most azonban ideje ágyba bújni. Egész éjjel a karomban akarlak tartani.

Aline megremegett a vágytól a gondolatra, hogy meztelen testtel egymásba fonódva fekszenek egy kényelmes ágyban.

– Mire leteszed a párnára a fejed, valószínűleg már alszol is – jósolta. – A földművelés kemény munka, bizonyára elfáradtál.

– Sohasem fáradhatok el annyira, hogy ne maradna erőm téged szeretni. – Lehajolt, és csókot lehelt a lány nyakának hajlatára. Ajka forró bársonyként tapadt az érzékeny bőrre. – Tetőtől talpig végigcsókolom minden porcikádat – suttogta. – Abba sem hagyom addig, amíg a nevem nem sikoltod, s aztán addig szeretlek, amíg teljesen elgyengülsz a gyönyöröktől, amelyekben részesítelek.

Aline a fiú tarkójára csúsztatta a kezét, és magához húzta a fejét egy csókra. McKenna szája gyengéden ostromolta az ajkát, míg megadta magát, és örömmel üdvözölte a mohó, felfedezésekre éhes nyelvet. Aline akarta azt az életet, amelyet McKenna lefestett… elmondhatatlanul jobban vágyott rá, mint a rá váró jövőre. Mégis, ez az élet egy másik nőé lesz. Elkeseredéssel töltötte el a gondolat, hogy a fiú egy másik nővel fogja tölteni a napjait s az éjszakáit, mással osztja meg a titkait és az álmait.

– McKenna – nyögött fel, száját elfordítva a fiúétól –, ígérd meg nekem…

McKenna szorosan ölelte, a hátát simogatta, arcát a hajába temette.

– Bármit. Bármit megígérek.

– Ha valaha is elveszel valakit, ígérd meg, hogy akkor is engem fogsz a legjobban szeretni!

– Édes, önző virágszálam – mormolta McKenna gyengéden. – Tiéd a szívem mindörökre… egész életemre tönkretettél.

Aline átkarolta a fiú nyakát.

– Neheztelsz rám miatta? – Hangja fojtott volt, ahogy a fiú vállába temette az arcát.

– Neheztelnem kellene. Ha te nem lennél, beérném hétköznapi dolgokkal is. Hétköznapi lányokkal.

– Sajnálom – mondta Aline, és vadul megölelte.

– Valóban sajnálod?

– Nem – ismerte be a lány, és McKenna felkacagott, aztán a fejét hátrahúzva megcsókolta.

Ajka forró és követelőző volt, nyelve könyörtelen érzékiséggel nyomult előre. Aline térde megroggyant, és valósággal beleolvadt a fiú ölelésébe. Olyan szorosan simult hozzá, hogy egy tollpihét sem lehetett volna közéjük csúsztatni. McKenna könnyedén megtartotta a combja közé ékelve őt, nagy kezével a tarkóját támasztotta meg. Ajkának nyomása erősebbé vált, ahogy nyelve erotikus játékossággal kutakodott Aline szájában, ziháló sóhajra késztetve ezzel a lányt. És amikor Aline azt hitte, menten egyetlen gyönyörtócsává olvad a padlón, McKenna hirtelen elszakította tőle a száját.

– Mi az? – kérdezte Aline kásás hangon.

McKenna a mutatóujját az ajkára téve hallgattatta el, és összeszűkült szemmel figyelt a kocsiszín ajtaja felé.

– Mintha hallottam volna valamit.

Aline hirtelen aggodalommal ráncolta a homlokát, miközben figyelte, ahogy a fiú gyorsan átvág a kocsiszínen a boltíves bejárat felé. McKenna körülnézett az üres udvaron. Mivel életnek semmi jelét sem látta, vállat vont és visszatért Aline-hoz. A lány átölelte a derekát.

– Csókolj meg újra!

– Ó, azt már nem! – tiltakozott McKenna ferde mosollyal. – Most visszamész a házba. Nem tudok dolgozni, ha itt vagy.

– Csendben leszek – ígérte Aline ajkát dacosan lebiggyesztve. – Észre se fogod venni, hogy itt vagyok.

– Dehogynem fogom. – Végignézett saját felizgult testén, aztán fanyar pillantást vetett a lányra. – Márpedig nehéz egy férfinak ebben az állapotban dolgoznia.