BLAKE CROUCH

HAMIS EMLÉKEK

Blake Crouch: Recursion

Copyright © 2019 by Blake Crouch

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Blake Crouch: Recursion

Crown, New York, 2019

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-659-4 (epub)

ISBN: 978-963-419-660-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction, thriller

Jacque-nek

ELSŐ KÖNYV

Az idő nem más, mint az emlékek kialakulása

– VLADIMIR NABOKOV

BARRY

2018. NOVEMBER 2.

Barry Sutton beállt a tűzoltók parkolóhelyére a Poe-épület főbejárata előtt; az art deco stílusú épület fehéren ragyogott a benne világító lámpáktól. Barry kimászott a Crown Vicből, végigsietett a járdán, és a forgóajtón át bement az előcsarnokba.

Az éjjeliőr ott ácsorgott a liftek sora előtt, és nyitva tartotta az egyiket. Miközben Barry odarohant hozzá, a márványpadlón visszhangot vetettek a léptei.

– Hányadik emelet? – kérdezte Barry, miközben beszállt a liftbe.

– Negyvenegyedik. Miután felért, forduljon jobbra, és menjen végig a folyosón.

– Pár perc múlva ideér egy csomó rendőr. Szóljon nekik, hogy üzenem, maradjanak készenlétben, amíg jelt nem adok.

A lift az épület korát meghazudtoló sebességgel száguldott felfelé, és Barry füle pár pillanat alatt bedugult. Amikor az ajtók végre szétnyíltak, elhaladt egy ügyvédi iroda táblája előtt. Itt-ott égett egy-egy lámpa, de az emelet legnagyobb része sötétbe borult. Barry végigszaladt a szőnyegen a néma irodák, egy tárgyaló, egy pihenőszoba és egy könyvtár előtt, majd végre odaért a legnagyobb irodahelyiség recepciójához.

A félhomályban az összes részlet a szürke árnyalataiba burkolózott. Egy hatalmas mahagóniasztal állt középen, rajta akták és papírok. Egy kerek asztalt jegyzettömbök és kihűlt, kesernyés illatú kávéval teli bögrék borítottak. A bárszekrény tele volt drágának tűnő whiskykkel. A helyiség túlsó végében világító akváriumban egy kis cápa és néhány trópusi hal úszkált.

Barry, miközben a franciaablak felé közeledett, lenémította a telefonját és levette a cipőjét. Megfogta a kilincset, kinyitotta az ajtót, és kilépett a teraszra.

Az Upper West Side felhőkarcolói misztikusnak tűntek a derengő ködben. A város zaja eléggé felszűrődött és közelinek hatott – dudaszó verődött vissza az épületekről, a távolban szirénázó mentőautók száguldottak valami tragédia helyszínére. A Poe-épület csúcsa alig tizenöt méterrel végződött magasabban: egy üvegből, acélból és gótikus elemekből készült koronát viselt.

A nő öt méterrel odébb ült, egy viharvert vízköpő mellett, háttal Barrynek, a lábát a mélység fölé lógatva.

A férfi közelebb lopakodott hozzá, a járólapok nedvessége a zoknijába ivódott. Ha sikerülne elég közel kerülnie anélkül, hogy észrevennék, visszaránthatná a nőt a párkányról, mielőtt ki tudja…

– Érzem a kölnije illatát – szólalt meg a nő anélkül, hogy hátranézett volna.

Barry megállt.

A nő rápillantott, és azt mondta: – Még egy lépés, és leugrom.

A félhomályban nem volt könnyű megállapítani a korát, de negyven körülinek tűnt. Sötét kosztümkabátot és hozzáillő szoknyát viselt, és valószínűleg már ott ülhetett egy ideje, mert a haja összetapadt a ködtől.

– Ki maga? – kérdezte.

– Barry Sutton. A NYPD központi rablási részlegénél vagyok nyomozó.

– A rablásiaktól küldtek valakit…?

– Történetesen én jártam a legközelebb. Hogy hívják?

– Ann Voss Peters.

– Szólíthatom Ann-nek?

– Persze.

– Nem akarja, hogy idehívjak valakit?

A nő megrázta a fejét.

– Kicsit odébb megyek, hogy ne görcsöljön be a nyaka, ha rám néz.

Barry ezzel odalépett a korláthoz, két és fél méterre a nőtől. Lepillantott a mélybe, és összeszorult a gyomra.

– Rendben, halljuk! – mondta Ann.

– Tessék?

– Nem azért jött, hogy lebeszéljen? Mindent bele!

Barry már a liftben eldöntötte, hogy mit fog mondani, miközben felidézte magában a tárgyalótiszti képzésen tanultakat. Most, éles helyzetben viszont már nem volt olyan magabiztos. Csak annyit tudott minden kétséget kizáróan, hogy fázik a lába.

– Tudom, hogy ebben a pillanatban minden reménytelennek tűnik magának, de ez csak egy pillanat, ami elmúlik.

Ann egyenesen lefelé bámult az épület oldala mentén, a százhúsz méterrel lejjebb lévő utcára, tenyerét a kőre simítva, amit több évtizednyi savas eső mart fel. Elég lenne előrelendülnie egy kicsit. Barry gyanította, hogy pont erre próbálja rábeszélni magát, gondolatban tyúklépésben tipeg a célja felé. Erőt gyűjt az utolsó nekirugaszkodáshoz.

Észrevette, hogy a nő reszket.

– Ne adjam oda a zakóm? – kérdezte.

– Biztos vagyok benne, hogy nem akar közelebb jönni, nyomozó úr.

– Miért?

– Mert HESZ-em van.

Barry elfojtotta magában a késztetést, hogy elrohanjon onnan. Természetesen hallott már a hamisemlék-szindrómáról, de még soha nem találkozott egyetlen érintettel sem. Soha nem szívott velük egy levegőt. Már nem biztos abban, hogy meg kellene próbálnia visszatartani a nőt. Közel sem akart lenni hozzá. Na ne, hagyjuk már ezt a hülyeséget. Ha a nő megkísérel leugrani, ő megpróbálja majd megmenteni, és ha közben elkapja a HESZ-t, hát így járt. Ez is a foglalkozása szakmai kockázatai közé tartozik.

– Mióta? – kérdezte.

– Egyik reggel, nagyjából egy hónapja a vermonti Middleburyben lévő otthonom helyett hirtelen egy itteni lakásban ébredtem fel, lüktető fájdalommal a fejemben és rettenetes orrvérzéssel. Eleinte fogalmam sem volt, hogy hol lehetek. Utána eszembe jutott… ez az élet is. Itt és most szingli vagyok, befektetési tanácsadó, és a lánynevemet használom. De korábban… – A teste szemmel láthatóan megfeszült az érzelmektől. – Emlékszem a vermonti életemre. Egy kilencéves, Sam nevű kisfiú anyja voltam. Egy kertépítő vállalkozást vezettünk a férjemmel, Joe Behrmannal. Ann Behrmanként ismertek. Olyan boldogok voltunk, amilyen csak lehet az ember.

– Milyen érzés? – lépett Barry lopva előre.

– Mi milyen érzés?

– Az, hogy hamis emlékei vannak a vermonti életéről.

– Nem csak az esküvőre emlékszem. Arra is, hogy veszekedtünk a torta fajtáján. Az otthonunk legapróbb részleteit is látom magam előtt. A fiunkat is. A születése minden egyes pillanatát fel tudom idézni. A nevetését. Az anyajegyet az arca bal oldalán. Az első napját az iskolában, és hogy nem akartam otthagyni. De amikor megpróbálom magam elé képzelni Samet, fekete-fehérben látom. A szemének sincs színe. Emlékeztetnem kell magamat, hogy kék volt. Csak feketét látok. Annak az életnek az összes emléke a szürke árnyalataiban jelenik meg, mint a noir filmek. Valóságosnak tűnnek, de szellemszerűek, fantomemlékek.

Ann megtört. – Mindenki azt hiszi, hogy a HESZ csak az élet nagy pillanatainak a hamis emlékeiről szól, de a kis dolgok sokkal jobban fájnak. Nem csak a férjemre emlékszem. A lehelete szagára is, amikor reggel felém fordult az ágyban. Arra, hogy mindig hamarabb felkelt, mint én, hogy megmossa a fogát. Tudtam, hogy vissza fog jönni, és szexelni akar velem. Ezek a részletek a leggyilkosabbak. Azok az apró, valóságos mozzanatok, amikről biztosra veszem, hogy megtörténtek.

– És mi van ezzel az életével? – kérdezte Barry. – Ebben semmi értékes nincsen?

– Lehet, hogy néhányan, akik elkapják a HESZ-t, az igazi emlékeiket részesítik előnyben a hamisakkal szemben, de ebben az életben semmi sincs, amire vágynék. Pedig négy hosszú héten át próbálkoztam vele. De nem bírom tovább megjátszani magam. – A könnyei ösvényeket mostak a szemfestékébe. – A fiam nem is létezett. Fel tudja ezt fogni? Csak egy gyönyörű téves kisülés az agyamban.

Barry megkockáztatott még egy lépést, de a nő ezúttal rajtakapta.

– Ne jöjjön közelebb.

– Nincs egyedül.

– Kibaszottul egyedül vagyok.

– Én még csak pár perce ismerem, mégis vigasztalhatatlan leszek, ha megteszi. Gondoljon azokra, akik szeretik. Gondoljon bele, hogy fogják érezni magukat.

– Lenyomoztam Joe-t – válaszolta Ann.

– Kit?

– A férjemet. Egy családi házban élt, Long Islanden. Úgy viselkedett, mintha nem ismerne fel, de láttam, hogy mégis. Teljesen másik életet élt. Volt egy felesége… nem tudom, kicsoda. Azt sem, hogy gyerekei születtek-e. És úgy viselkedett, mintha én őrültem volna meg.

– Sajnálom, Ann.

– Ez túlságosan fáj.

– Nézze, én is kerültem már ilyen helyzetbe. Mindennek véget akartam vetni. És most itt állok, és kijelenthetem, hogy örülök, hogy nem tettem meg. Örülök, hogy volt erőm továbblépni. Ez a mélypont csak egy fejezet az élete könyvében.

– Magával mi történt?

– Elveszítettem a lányom. Az élet az én szívemet is összetörte.

Ann a ragyogó felhőkarcolókra nézett.

– Vannak róla fotói? Szokott még másokkal beszélgetni róla?

– Igen.

– Ő legalább létezett.

Erre egyszerűen semmit nem lehetett mondani.

Ann ismét lenézett a lába között. Utána lerúgta az egyik cipőjét.

Végignézte, ahogy lezuhan.

Majd a másikat is utánaküldte.

– Ann, kérem!

– Az előző életemben, a hamis életemben Joe első felesége, Franny leugrott erről az épületről, pontosan erről a párkányról tizenöt évvel ezelőtt. Súlyosan depressziós volt. Tudom, hogy Joe önmagát hibáztatta. Mielőtt eljöttem a Long Island-i házából, megmondtam Joe-nak, hogy ma este le fogok ugrani a Poe-épületről, pont úgy, ahogy Franny. Lehet, hogy ez buta és kétségbeesett gondolatnak tűnik, de abban reménykedtem, hogy eljön, és megment. Ahogy őt nem sikerült. Először azt hittem, maga ő, de ő soha nem használt kölnit. – Elmosolyodott, szomorkásan, majd hozzátette: – Szomjas vagyok.

Barry bepillantott az üvegajtón keresztül a sötét irodába, és látta, hogy két rendőr áll készenlétben a recepciós pultnál. Visszanézett Annre. – Akkor másszon le onnan, sétáljunk be együtt, és szerezzünk egy pohár vizet.

– Nem hozná ide ki nekem?

– Nem hagyhatom itt.

Ann keze már remegett, és Barry váratlan eltökéltséget látott a szemében.

A nő ránézett. – Ez nem a maga hibája – jelentette ki. – Így is, úgy is ez lett volna a vége.

– Ann, ne…

– A fiamat egyszerűen kitörölték az életemből.

Ezzel kecsesen a levegőbe vetette magát a párkányról.

HELENA

2007. OKTÓBER 22.

Helena, miközben a zuhany alatt állt hajnali hatkor, és megpróbált felébredni a bőrén végigcsorgó forró víztől, egyszer csak úgy érezte, mintha már átélte volna ezt a pillanatot korábban. Ez nem volt újdonság számára. A húszas évei óta kísértette a déjà vu jelensége. És egyébként sem akadt semmi említésre méltó ebben a pillanatban. Azon gondolkozott, hogy a Mountainside Capital megnézte-e már az ajánlatát. Már egy hete elküldte. Mostanra vissza kellett volna jelezniük. Legalább egy megbeszélésre el kellett volna hívniuk, ha érdekelte volna őket.

Főzött egy kanna kávét, és elkészítette a turbóreggelijét – babot és háromtojásos rántottát ketchuppal leöntve. Leült az ablak melletti kisasztalhoz, és azt nézte, ahogy az ég megtelik fénnyel San Jose külvárosában.

Az elmúlt hónapban egy napja sem volt a mosásra, és a hálószobája padlóját gyakorlatilag beborították a ruhák. Addig turkált a kupacokban, amíg olyan pólót és farmert nem talált, amelyben nem szégyellte elhagyni a házat.

A telefonja akkor szólalt meg, amikor éppen a fogát mosta. Köpött, öblített, majd a negyedik kicsengésnél felkapta a mobilt a hálószobájában.

– Hogy van az én kislányom?

Az apja hangjától mindig mosolyognia kellett.

– Szia, apa!

– Úgy hiányzol. De nem akartalak a laborban zavarni.

– Semmi gond. Mi a helyzet?

– Csak eszembe jutottál. Van valami hír az ajánlatodról?

– Még semmi.

– Nagyon jó előérzetem van ezzel kapcsolatban.

– Nem is tudom. Ez kemény város. Nagy a konkurencia. Rengeteg roppant okos ember akar itt pénzt csinálni valamiből.

– De nem annyira okosak, mint az én kislányom.

Helena nem bírta tovább elviselni az apja bizakodását ezen a reggelen, amikor a kudarc szelleme ott tornyosul előtte abban a kicsi, mocskos hálószobában, egy csupasz falú, dísztelen házban, ahova az elmúlt egy évben nem hívott senkit.

– Ott milyen idő van? – próbált témát váltani.

– Tegnap éjjel havazott. Idén először.

– Sokat?

– Csak három-négy centit. De a hegyek kifehéredtek.

Helena pontosan el tudta képzelni a Rocky elejét, gyermekkora hegyeit.

– Anya hogy van?

Pillanatnyi szünet.

– Anyád jól érzi magát.

– Apa!

– Igen?

– Hogy van?

Helena apja lassan kifújta a levegőt. – Jobb napokat is éltünk már.

– De jól van?

– Igen. Éppen az emeleten alszik.

– Mi történt?

– Semmiség.

– Meséld el!

– Tegnap este römiztünk vacsora után, mint mindig. Ő viszont… egyszerűen elfelejtette a szabályokat. Csak ült ott a konyhaasztalnál, a lapjaira meredt, és könnyek csorogtak végig az arcán. Harminc éve römizünk már.

Helena hallotta, ahogy eltakarja a kagylót a kezével.

Az apja elsírta magát, több mint ezer kilométerrel arrébb.

– Apa, hazamegyek.

– Nem, Helena.

– Szükséged van a segítségemre.

– Vannak, akik segítenek. Ma délután elmegyünk az orvoshoz. Ha segíteni akarsz az anyádnak, szerezz támogatókat, és készítsd el a székedet.

Helena nem akarta ezt elmondani, de a széke még évekkel odébb volt. Fényévekkel odébb. Álom volt, délibáb.

A szeme megtelt könnyel. – Tudod, hogy érte teszem.

– Tudom, édesem.

Pár pillanatig mindketten hallgattak, és megpróbáltak úgy sírni, hogy a másik ne hallja, de kudarcot vallottak. Helena mit sem szeretett volna jobban, mint azt mondani, hogy meglesz, de az hazugság lett volna.

– Felhívlak este, ha hazaértem – mondta inkább.

– Rendben.

– Mondd meg anyának, hogy szeretem.

– Meg fogom. De szerintem tudja.

***

Négy órával később Helena a Palo Altó-i épület mélyén egy egér félelemmel kapcsolatos emlékeit vizsgálta, a szinapszisok pókhálójába kapcsolódó ragyogó neuronokat, amikor egy idegen jelent meg az irodája ajtajában. Amikor a lány felnézett a monitorja felett, egy vászonnadrágot és fehér pólót viselő férfit látott, akinek a mosolya több árnyalattal szélesebbre húzódott a kelleténél.

– Helena Smith? – kérdezte a férfi.

– Igen?

– Jee-Woon Chercover vagyok. Tudna szakítani rám pár percet?

– Ez őrzött laboratórium. Nem lenne szabad itt lennie.

– Elnézést kérek a zavarásért, de szerintem érdekelni fogja, amit mondani akarok.

Helena megkérhette volna, hogy távozzon, vagy hívhatta volna a biztonságiakat. De a férfi nem tűnt fenyegetőnek.

– Oké – válaszolta végül, és ekkor döbbent rá, hogy ez az ember végigmérte az irodáját, amely egy kényszeres gyűjtögető álma; ablaktalan, szűk, festett betonfalakkal, és csak még klausztrofóbiásabbá teszik a kilencven centi magas és hatvan centi mély területet elfoglaló iratdobozok az asztala körül, amelyekben több ezer vázlat és cikk lapul. – Elnézést a rendetlenségért. Hadd hozzak magának egy széket.

– Megoldom.

Jee-Woon odahúzott egy összecsukható széket, és leült Helenával szemben. A tekintete végigsiklott a falon, amelyet majdnem beborítottak az egerek emlékeinek és a demens, illetve alzheimeres páciensek neurontérképeinek nagy felbontású fotói.

– Mit tehetek magáért? – kérdezte Helena.

– A főnökömet lenyűgözte az a memóriaportrékról szóló cikke, amely a Neuronban jelent meg.

– A főnökének neve is van?

– Ez attól függ.

– Mitől?

– Ennek a beszélgetésnek az alakulásától.

– Miért beszélgetnék olyasvalakivel, aki azt sem árulja el, kinek a nevében beszél?

– Mert a Stanford-ösztöndíja hat hét múlva lejár.

Helena felvonta a szemöldökét.

A férfi azzal folytatta: – A főnököm jól megfizet azért, hogy mindent kiderítsek azokról az emberekről, akiket érdekesnek talál.

– Ugye tudja, hogy amit az imént mondott, az nagyon hátborzongatóan hangzik?

Jee-Woon benyúlt a bőr aktatáskájába, és kivett belőle egy dokumentumot egy sötétkék mappából.

Helena ajánlatát.

– Hát persze! – kiáltott fel a lány. – Maga a Mountainside Capitaltől jött!

– Nem. És ők nem fogják támogatni.

– Akkor honnan szerezte ezt meg?

– Az nem számít. Senki nem fogja támogatni.

– Ezt honnan tudja?

– Innen – dobta a férfi a mappát a zsúfolt asztal közepére. – Erőtlen. Csak annyiról szól, amin a Stanfordnál dolgozott az elmúlt három évben. Nem elég nagyszabású. Maga harmincnyolc éves, ami akadémiai körökben kilencvennek számít. Egy szép reggelen a nem túl távoli jövőben arra fog ébredni, hogy a legjobb napjai már maga mögött vannak. Hogy elvesztegette…

– Szerintem most jobb lenne, ha elmenne.

– Nem sértegetni akarom. Ha nem bántódik meg, szerintem pont az a baja, hogy fél azt kérni, amit igazából akar. – Helenában ekkor felmerült, hogy ez az idegen valamilyen oknál fogva trollkodik vele. Tudta, hogy nem kellene belemennie a játékba, de nem tudott ellenállni.

– És miért félek azt kérni, amit igazából akarok?

– Mert igazából bankot akar robbantani. Nem hét számjegyre van szüksége. Kilencre. Talán tízre. Egy csapat programozóra, akik segítenek megírni az algoritmusokat a komplex memóriakatalogizáláshoz és a leképezéshez. Infrastruktúrára az emberkísérletekhez.

Helena csak bámulta az asztal túloldaláról. – A beadványomban nem is említettem emberkísérleteket.

– Mi lenne, ha azt mondanám, hogy mi mindent megadunk, amit kér? Korlátlan költségkeretet. Az érdekelné?

Helena szíve egyre gyorsabban vert.

Hát így megy ez?

Az ötvenmillió dolláros székre gondolt, amelynek az elkészítéséről azóta álmodozott, hogy az anyja elkezdte elfelejteni az életét. Furcsa módon soha nem teljes valójában jelenik meg a szeme előtt, csak a szabadalomkérelem műszaki rajzainak a formájában, amit egyszer majd be fog adni, és amelynek Immerzív platform hosszú távú, explicit, epizodikus emlékek leképezéséhez lesz a címe.

– Helena?

– Ha igent mondok, elárulja, ki a főnöke?

– Igen.

– Igen.

A férfi elárulta.

Miközben Helena álla majdnem az asztalig leesett, Jee-Woon elővett még egy dokumentumot a táskájából, és átnyújtotta a dobozok felett.

– Ez meg mi? – kérdezte a lány.

– Alkalmazotti és titoktartási szerződés. Nem alkuképes. Az anyagi feltételeket szerintem igen nagyvonalúnak fogja találni.

BARRY

2018. NOVEMBER 4.

A kávézó a Hudson partjának egyik festői részén állt, a West Side autópálya árnyékában. Barry öt perccel a megbeszélt időpont előtt érkezett, de Juliát már ott találta egy napernyő alatt. Röviden és óvatosan megölelték egymást, mintha mindketten üvegből lennének.

– Örülök, hogy látlak – mondta Barry.

– Én is, hogy eljöttél.

Leültek. Egy pincér odalibbent hozzájuk, hogy felvegye az italrendelésüket.

– Hogy van Anthony? – kérdezte Barry.

– Remekül. Teljesen leköti a Lewis-épület előcsarnokának a felújítási terve. A te munkahelyeden minden rendben?

Barry nem mesélt neki az öngyilkosságról, amelyet két nappal korábban nem sikerült megakadályoznia. Ehelyett felszínesen csevegtek, amíg meg nem érkezett a kávé.

Vasárnap volt, kirajzottak a villásreggelizők. Mintha az összes asztalnál kedélyes beszélgetés- és nevetésgejzírek törtek volna fel körülöttük, de ők csendben iszogatták a kávéjukat az árnyékban.

Rengeteg mondanivalójuk nem akadt.

Egy pillangó addig repkedett Barry feje körül, amíg a férfi finoman el nem hessegette.

Néha arról álmodozott késő éjszaka, hogy mély beszélgetéseket folytatnak Juliával. Ilyenkor mindarról mesélt neki, ami évek óta feszítette – a fájdalomról, a haragról, a szeretetről –, és utána végighallgatta, amint a nő ugyanezt teszi. És ezt addig folytatták, amíg végre kölcsönösen meg nem értették egymást.

De az életben soha nem tűnt alkalmasnak erre a pillanat. Barry nem tudta rávenni magát, hogy kimondja, ami a szívét nyomja, amitől az egész görcsösen, zárkózottan bújt meg a mellkasában, mint valami hegszövet. De ez már nem zavarta annyira, mint korábban. Megbékélt a gondolattal, hogy a kudarcokkal való szembesülés hozzátartozik az élethez, és a kudarcokat néha olyan emberek testesítik meg, akiket valaha szerettünk.

– Kíváncsi vagyok, mit csinálna most – mondta Julia.

– Remélem, itt üldögélne velünk.

– Úgy értem, hogy mit dolgozna.

– Ó. Természetesen ügyvéd lenne.

Julia felnevetett. A nevetését Barry a legszebb hangnak találta, amit valaha hallott, de már nem emlékezett, mikor élvezhette utoljára. Csodálatos volt átélni, ugyanakkor letaglózó is. Mintha titkos ablakot nyitott volna abba az emberbe, akit egykor ismert.

– Mindennel vitába szállt – merengett el Julia. – És általában ő nyert.

– Túl engedékenyen álltunk hozzá.

– Egyikünk mindenképpen.

– Én? – tettetett Barry műfelháborodást.

– Ötéves korára rájött, hogy te vagy a gyenge láncszem.

– Emlékszel, amikor rábeszélt minket, hogy engedjük a ház előtt gyakorolni a tolatást…

– Téged beszélt rá.

– …és beletolatott a kocsimmal a garázsajtóba?

Julia felhorkantott. – Annyira kiborult.

– Nem, szégyellte magát. – Barry fél másodpercre lelki szemei előtt látta a jelenetet. Vagy legalábbis egy részét. Meghant az öreg Camry volánja mögött, amelynek a fara benyomta a garázsajtót; a lánya arca elvörösödött, és könnyek csorogtak végig rajta, miközben a keze kifehéredett, úgy szorította a kormánykereket. – Makacs volt, és okos, és érdekesen alakult volna az élete. – Barry felhajtotta a kávéját, és töltött magának egy újabb adagot a rozsdamentes acél kiöntőből.

– Jó érzés beszélni róla – jegyezte meg Julia.

– Én örülök, hogy végre képes vagyok rá.

A pincér visszatért, hogy felvegye az ebédrendelésüket, és a pillangó is leszállt az asztalukra Barry asztalkendője mellé, amely még mindig össze volt hajtogatva. Széttárta a szárnyait. Illegette magát. Barry igyekezett kiverni a fejéből a gondolatot, hogy Meghan az, aki valamiért pont aznap kezdte kísérteni. Ez persze ostobaság, mégis nehezen tud szabadulni az érzéstől. Mint amikor egy vörösbegy követte nyolc háztömbön át a NoHóban. Vagy mint amikor nemrég kutyát sétáltatott a Fort Washington Parkban, és egy katicabogár folyton visszarepült a csuklójára.

Amikor kihozták az ételt, elképzelte, hogy Meghan is ott ül velük az asztalnál. Kamaszkori kirohanásai már lecsengtek. Még az egész élete előtte áll. Az arcát nem látta, bármennyire is igyekezett, csak a kezét, amely folyamatosan mozgott, miközben beszélt, ugyanúgy, ahogy az anyjáé, amikor belelovalta magát valamibe.

Nem volt éhes, de magára parancsolt, hogy egyen. Úgy tűnt, mintha Juliát foglalkoztatná valami; csak tologatta a tányérján az omlett maradékát, Barry meg ivott egy kis vizet, harapott még egyet a szendvicséből, és a távoli folyóra meredt.

A Hudson a Felhőkönnyek nevű tóból fakadt az Adirondacks-hegységben. Egyszer ellátogattak oda nyáron, amikor Meghan nyolc-kilenc éves volt. A fenyők között sátoroztak. Hullócsillagokat néztek. Megpróbálták feldolgozni, hogy ez a kis hegyi tó a Hudson folyó forrása. Ez az emlék szinte kényszeresen kísértette Barryt.

– Elgondolkoztál – jegyezte meg Julia.

– Az a kirándulás jutott eszembe, amikor a Felhőkönnyek tavánál jártunk. Emlékszel?

– Persze. Két órába telt, amíg felállítottuk a sátrat a viharban.

– Én úgy emlékeztem, derűs idő volt.

Julia megrázta a fejét. – Nem, egész éjszaka reszkettünk a sátorban, és egyikünk sem aludt.

– Biztos vagy ebben?

– Igen. Az az utazás alapozta meg a soha-többé-a-vadonban irányelvemet.

– Tényleg.

– Hogy felejthetted el?

– Nem tudom. – De igazság szerint mindig ezt csinálta. Mindig hátrafelé nézett, inkább az emlékeiben élt, mint a jelenben, és gyakran szépítgette őket. Hogy tökéletesek legyenek. A nosztalgia éppen úgy fájdalomcsillapítóként szolgált számára, mint az alkohol. Végül azt felelte: – Talán a csillaghullásnézés a lányommal jobb emléknek tűnt.

Julia a tányérjára dobta a szalvétáját, és hátradőlt. – Nemrég kerültem egyet a régi házunk felé. Hű, de megváltozott. Te szoktál arra kanyarodni?

– Időnként.

Barry igazából mindig elment megnézni a házat, amikor Jersey-ben akadt dolga. A bank visszavette tőlük egy évvel Meghan halála után, és már alig emlékeztetett arra a helyre, ahol éltek. A fák megnyúltak, meglombosodtak, virultak. A garázs tetejét beépítették, és most egy fiatal család lakott ott. Az egész homlokzatot kővel fedték, új ablakokat is vágtak. A kocsifelhajtót kiszélesítették és átaszfaltozták. A kötélhintát már évekkel azelőtt leszedték az öreg tölgyről, de a nevük kezdőbetűi, amelyeket Meghannel véstek a törzse aljába, még megmaradtak. Barry előző nyáron meg is érintette őket – valamiért jó ötletnek érezte eltaxizni Jersey-be hajnali kettőkor, miután Gwennel és a rablási részleg többi alkalmazottjával töltötte az estét. Amikor az új tulajdonos kihívta a rendőrséget azzal, hogy egy csavargó mászkál a kertjükben, megjelent egy járőr. Bár Barry mattrészegre itta magát, nem tartóztatták le. A zsaru ismerte, tudta, mi történt vele. Hívott egy másik taxit, és besegítette Barryt a hátsó ülésére. Előre kifizette a viteldíjat Manhattanbe, és útjára indította.

A víz felől fújó szellő kicsit csípősnek tűnt, a nap viszont melegen sütötte a férfi vállát, ami kellemes kontrasztot alkotott. Turistahajók úsztak fel-le a folyón. A felettük lévő autópályán szünet nélkül zúgott a forgalom. Az eget ezernyi repülőgép kondenzcsíkja hálózta be. Késő ősz volt, a város egyik utolsó kellemes napja.

Barry arra gondolt, hogy az idő nemsokára télbe fordul, majd eltelik még egy év és még egy; mintha egyre gyorsabban múlt volna az idő. Az élete egyáltalán nem hasonlított arra, amilyennek fiatalkorában elképzelte, amikor még abban a tévhitben élt, hogy a dolgokat irányítani is lehet. Semmit nem lehet irányítani. Csak elviselni.

Kihozták a számlát, és Julia megpróbálta kifizetni, de Barry elvette, és ledobta az asztalra a bankkártyáját.

– Köszönöm, Barry.

– Én köszönöm, hogy idehívtál.

– Ne teljen el megint egy év anélkül, hogy találkoznánk. – Julia megemelte a vizespoharát. – A kis szülinaposunkra.

– A kis szülinaposunkra. – Barry érezte, hogy a gyász egyre inkább a mellkasára telepszik, de mély levegőt vett, és amikor ismét megszólalt, szinte normálisnak tűnt a hangja. – A huszonhat évesre.

A villásreggeli után elsétált a Central Parkba. A lakása némasága fenyegetőnek tűnt Meghan születésnapján; az utolsó öt alkalom nem telt túl kellemesen.

Julia társasága mindig felkavarta. A válásuk után hosszú ideig azt hitte, hogy hiányzik neki a volt felesége. Hogy soha nem fogja túltenni magát rajta. Gyakran álmodott róla, és ébredt arra, hogy a hiánya elevenen felfalja. Ezek az álmok mélyen megsebezték – félig emlékek, félig fantáziaképek voltak –, mert Julia olyannak tűnt bennük, mint régen. A mosolya. A spontán nevetése. A lénye könnyedsége. Ő volt az a nő, aki újra és újra elrabolta a szívét. Azokon a délelőttökön Julia járt a fejében, az ő hiányával kellett farkasszemet néznie pislogás nélkül, amíg az álom érzelmi másnaposságának szorítása múlni nem kezdett, mint egy lassan felszálló köd. Egyszer találkozott is Juliával egy ilyen álom után – váratlanul összefutottak egy régi barátjuk buliján. Barry mély meglepetésére semmit nem érzett, miközben karót nyelten csevegtek a verandán. A volt felesége eleven valója feledtette a megvonási tüneteit; már nem vágyott rá. Ez a felfedezés felszabadítóan hatott rá, még akkor is, ha lesújtotta. Azért találta felszabadítónak, mert azt jelentette, hogy nem ezt a Juliát szereti, hanem azt, aki korábban volt. Lesújtó pedig azért, mert az álmaiban kísértő nő megszűnt létezni. Olyan elérhetetlenné vált, mint a halottak.

A parkban lévő fákat megcsípte a pár nappal korábbi erős fagy, leveleik fagyási sérülésektől színesek.

Barry keresett egy helyet a Ramble-ben, levette a cipőjét és a zokniját, és nekidőlt egy tökéletes szögben ferde fának. Elővette a telefonját, és megpróbálta tovább olvasni az életrajzot, amellyel már majdnem egy éve veszkődött, de nem tudott koncentrálni.

Ann Voss Peters kísértette. Az, ahogyan egyetlen hang nélkül zuhant le, merev, egyenes testtel. Öt másodpercig tartott, és ő akkor sem fordította el a tekintetét, amikor a nő becsapódott az odalent parkoló Lincoln Town Carba.

Amikor nem a beszélgetésükön gondolkozott, a saját félelmével birkózott. Az emlékeit bolygatta. Próbára tette a hitelességüket. Azt kérdezte magától…

Én honnan tudnám, ha a sajátjaim megváltoznának? Milyen érzés lehet?

Piros és narancssárga levelek hullottak a napsütésben, gyűltek köré a foltos árnyékba. Barry a sétálgatókat figyelte a fák közül, a tó mellett andalgókat. A legtöbben társaságban sétáltak, de páran egyedül, mint ő.

A telefonján felugrott egy üzenet Gwendoline Archertől, a Hercules-csapat, egy terroristaellenes kommandós osztag vezetőjétől, amely a NYPD gyorsreagálású egységének része.

Sokat gondoltam ma rád. Jól vagy?

Azt válaszolta neki:

Igen. Most találkoztam Juliával.

És milyen volt?

Jó. Nehéz. Te mit csinálsz?

Most szálltam le a bicajról. Az Isaac’sban iszom.

Nem esne jól egy kis társaság?

Dehogynem. Úton.

Gwen Hell’s Kitchen-i lakásától negyvenöt perc sétára lehetett a bár, amelynek a jelek szerint negyvenöt éves múltja volt a legnagyobb erőssége. Pikírt pultosok szolgáltak fel benne unalmas csapolt söröket, és egyetlen harminc dollárnál drágább whisky sem akadt a polcain. A mosdói gusztustalanul néztek ki, és még mindig ott állt bennük az óvszer-automata. A zenegép kizárólag ’70-es és ’80-as évekbeli rockot játszott, és ha senki nem dobott bele pénzt, nem szólt.

Gwen a bárpult túlsó végén ült biciklisnadrágban és kopott Brooklyn Marathon pólóban, és éppen balra húzogatott egy társkereső appban, amikor Barry megjelent.

A férfi azzal üdvözölte: – Azt hittem, ezzel már felhagytál.

– Egy időre teljesen lemondtam a nemedről, de a terapeutám izélget, hogy csináljak már valamit.

Gwen lecsusszant a bárszékről, hogy megölelje Barryt, a biciklizés verejtékének alig érezhető szaga a tusfürdője és a dezodora illatába olvadva sóskaramella-jellegűnek tűnt.

Barry így szólt: – Köszönöm, hogy rám írtál.

– Ma nem lenne szabad egyedül lenned.

Gwen tizenöt évvel volt fiatalabb nála, a harmincas évei közepén járt, és százkilencvenhárom centi magas volt, a legmagasabb nő, akit Barry ismert. Rövid, szőke hajával és skandináv vonásaival nem is annyira szépnek találta, mint inkább királynőinek. Gyakran szándékolatlanul is tekintélyt parancsolónak. Barry egyszer mondta is neki, hogy az arca, akár egy uralkodónőé.

Pár évvel korábban ismerkedtek meg, egy túszejtésbe fajuló bankrablásnál. A következő karácsonyi bulin lefeküdtek egymással, amelyet Barry élete egyik legkínosabb élményeként tartott számon. Mindketten eleresztették a gyeplőt. Barry hajnali háromkor tért magához Gwen lakásában, és még mindig szédült. Elkövette azt a hibát, hogy úgy próbált kiosonni, hogy még nem nyerte teljesen vissza az öntudatát. Elhányta magát az ágy mellett, és éppen azon igyekezett, hogy feltakarítsa, amikor Gwen felébredt, és rákiabált: – Reggel összetakarítom a hányásodat, csak menj már! – Barry a szexre egyáltalán nem emlékezett, arra sem, hogy egyáltalán szeretkeztek-e, megpróbálták-e, és csak abban reménykedett, hogy Gwen emlékei is ugyanilyen hézagosak.

Ennek ellenére erről egyikük sem beszélt azóta.

A pultos felvette Barry rendelését, és kihozott még egy Wild Turkey-t Gwennek. Egy darabig csak iszogattak és fecsegtek, majd, amikor Barry már kezdett ellazulni, Gwen így szólt: – Úgy hallottam, pénteken kaptál egy HESZ-es öngyilkost.

– Igen. – Barry beavatta a részletekbe.

– Légy őszinte – válaszolta a lány. – Mennyire vagy kiborulva?

– Hát, tegnap a HESZ internetes szakértőjévé váltam.

– És?

– Nyolc hónapja a járványügyi hatóságok hatvannégy hasonló esetet regisztráltak északkeleten. Az összes páciens akut hamis emlékekre panaszkodott. Nem csak egy-két epizódosra. Egy teljesen képzeletbeli, alternatív múltra, ami életük nagy részét magába foglalta addig a pillanatig. Általában több hónapot, vagy akár évet. Egyes esetekben évtizedeket.

– És a valódi életük emlékeit elfelejtették?

– Nem, csak hirtelen két emlékkészletük lett. Egy valódi és egy hamis. Egyes páciensek úgy érezték, hogy az emlékeik és a tudatuk átvándoroltak egyik életből a másikba. Mások váratlanul felvillanó hamis emlékeket tapasztaltak meg egy olyan életből, amelyet soha nem éltek át.

– De mi okozza ezt?

– Senki nem tudja. Nem sikerült pontos pszichológiai vagy neurológiai rendellenességet találniuk az érintetteknél. Nincs más tünet, csak maguk a hamis emlékek. Ja, és az érintettek körülbelül tíz százaléka öngyilkos lesz.

– Jézusom!

– De magasabb is lehet az arányuk. Sokkal magasabb. Ez csak az ismert esetek kimenetele.

– New Yorkban is megemelkedett idén az öngyilkosságok száma.

Barry elkapta a pultos tekintetét, és intett neki, hogy hozzon nekik még egyet.

Gwen azt kérdezte: – Fertőző?

– Erre nem találtam egyértelmű választ. A CDC nem talált patogént, úgyhogy valószínűleg nem vérrel vagy levegő útján adódik át. Ugyanakkor… a The New England Journal of Medicine egyik cikkében felvetették, hogy talán a hordozó közösségi hálóján keresztül terjed.

– Mármint a Facebookon? Az meg hogy…

– Nem, úgy értik, hogy ha valaki elkapja a HESZ-t, akkor pár ismerőse is elkapja. A szülei is osztoznak ugyanazokban a hamis emlékekben, csak kisebb mértékben. A testvéreik, a közeli ismerőseik is. Találtam egy esettanulmányt egy fickóról, aki egy szép napon felébredt, és egy teljesen másmilyen életre emlékezett. Egy másik feleségre. Másik házra, másik gyerekekre, másik állásra. Az emlékeiből rekonstruálták az esküvői vendégeinek a listáját… mármint azét az esküvőét, amire emlékezett, de ami nem történt meg. Tizenhárom személlyel kapcsolatba léptek a listáról, és ők szintén emlékeztek a meg nem történt esküvőre. Te hallottál már arról, amit Mandela-effektusnak neveznek?

– Nem tudom. Lehet.

Megérkezett a következő kör. Barry felhajtotta az Old Grand-Dadet, majd utánaküldött egy Coorst, miközben az ablak mögött alkonyatba fordult a fény.

Így folytatta: – Állítólag több ezer ember úgy emlékszik, hogy Nelson Mandela az 1980-as években meghalt a börtönben, noha 2013-ig élt.

– Erről tényleg hallottam. Olyan, mint az a Berenstain Bears dolog.

– Azt nem ismerem.

– Mert túl öreg vagy.

– Kapd be.

– Gyerekkoromban volt egy könyvsorozat, a Berenstain Bears, vagy Mackócsalád, és rengetegen úgy emlékeznek, hogy Berenstein Bearsnek hívták őket, S-T-E-I-N, noha igazából S-T-A-I-N-re végződött a nevük.

– Fura.

– Sőt, ijesztő, mert én is Berensteinre emlékszem – hajtotta fel Gwen a whiskyjét.

– Továbbá, bár senki sem tudja, hogy ez összefüggésben áll-e a HESZ-szel, az akut déjà vu is egyre gyakoribb.

– Az mit jelent?

– Hogy páran hirtelen úgy érzik, néha beteges mértékben, hogy újraélik az életük egy szakaszát.

– Néha nekem is van ilyen.

– Nekem is.

Gwen azt kérdezte: – Nem azt mondta az öngyilkos, hogy a férje első felesége is a Poe-épületről ugrott le?

– De, miért?

– Nem tudom. Csak… valószínűtlennek tűnik.

Barry ránézett. A bár egyre zsúfoltabbá és hangosabbá vált.

– Mire akarsz kilyukadni? – kérdezte a férfi.

– Lehet, hogy nem is szenvedett hamis emlékektől. Lehet, hogy egyszerűen csak egy őrült ribanc volt. Lehet, hogy nem kéne olyan sokat aggódnod.

***

Barry három órával később már egy másik bárban ült részegen – a sörivók lambériás álmában, amelynek a falait bivalyok és szarvasok trófeái díszítik, hátulról megvilágított polcait pedig milliónyi csapos hordó.

Gwen megpróbálta elvinni vacsorázni, de amikor a pincérnő meglátta, hogy Barry imbolyog, nem adott nekik asztalt. Amikor kiértek az utcára, a város imbolygott, és a férfi lézerfókuszával igyekezett elérni, hogy az épületek felhagyjanak a forgással, miközben Gwen a jobb karjánál fogva vezette végig az utcán.

Barry hirtelen ráébredt, hogy egy utcasarkon állnak, isten tudja, hol, és egy zsaruval beszélgetnek. Gwen megmutatta a rendőrnek a jelvényét, és elmagyarázta neki, hogy haza akarja juttatni a társát, de attól fél, hogy összehányja a taxit.

Utána ismét útra keltek, botladozva; a Time Square futurisztikus éjszakai fényei úgy örvénylettek körülöttük, mint egy rossz körhinta. Barry meglátta, mennyi az idő, este 11.22, és felmerült benne a kérdés, hogy miféle fekete lyuk szippanthatta be az elmúlt hat óráját.

– Nem akarok hazamenni – motyogta a semmibe.

Utána egy digitális órát látott maga előtt, a számlapján 4.15-tel. Úgy érezte, mintha valaki betörte volna a koponyáját álmában; a nyelve olyan száraz lett, mint a cserzett bőr. Ez nem az ő lakása. Gwen nappalijának a kanapéján feküdt.

Megpróbálta összecelluxozni magában az estét, de folyton darabokra hullott. Juliára és a parkra emlékezett. Az első együtt töltött órára is az első bárban Gwennel. De azután az egész zavarossá vált, és mindent átitatott a megbánás.

A szíve ott dobogott a fülében. Az elméje zakatolt.

Az éjszaka legmagányosabb és nagyon is ismerős órájában jártak, amikor a város alszik, de ő nem, és az élete összes kudarca elviselhetetlen intenzitással zakatol a fejében.

Az apjára gondolt, aki még kis korában meghalt, és arra a makacs kérdésre – tudta vajon, hogy szeretem?

És Meghanre. Mint mindig.

Amikor a lánya kicsi volt, Meghan azt hitte, hogy egy szörnyeteg lakik az ágya végében lévő ládában. Nappal ez eszébe sem jutott soha, de amint leszállt az éj, és bebújt az ágyába, azonnal kiabálni kezdett az apja után. Ő pedig odasietett, letérdelt az ágya mellé, és emlékeztette, hogy éjszaka mindig minden ijesztőbbnek tűnik. Ez csak egy benyomás. A sötétség becsapós.

Milyen furcsa, hogy évtizedekkel később, mikor teljesen kisiklott az élete, egy barátja kanapéján találja magát, és ugyanazzal a logikával próbálja eloszlatni a saját félelmeit, mint a gyermekéét a távoli múltban.

Reggel minden jobbnak fog tűnni.

Amikor visszatér a fény, ismét lesz remény.

Az elkeseredés csak illúzió, a sötétség becsapós.

Lehunyta a szemét, és megpróbálta megvigasztalni magát a Felhőkönnyek tavához tett kirándulás emlékeivel. Azzal a tökéletes pillanattal.

Amikor ragyogtak a csillagok.

Ha megtehette volna, örökre ott maradt volna.

HELENA

2007. NOVEMBER 1.

1. NAP

Helena gyomra görcsbe rándult, miközben azt figyelte, ahogy az észak-kaliforniai partvonal eltűnik a messzeségben. A pilóta mögött ült, a zúgó propeller alatt, és a helikopter talpa alatt százötven méterre hullámzó óceánt nézte.

A tenger nem volt túl barátságos. A felhők alacsonyan suhantak; a víz sötétszürkén tajtékzott. És minél távolabb kerültek a parttól, annál sötétebbé vált a világ.

A helikopter eső áztatta szélvédője mögött mintha kezdett volna testet ölteni valami a távolban – egy építmény állt ki a vízből, még mindig két-három kilométerre tőlük.

Helena beleszólt a mikrofonba. – Ez az?

– Igen, hölgyem.

A nő előredőlt, amennyire a biztonsági öv engedte, és elmélyült érdeklődéssel figyelt, miközben a helikopter lassan leereszkedett a vasból, acélból és betonból készült kolosszusra, amely három lábon állt a tengerben, mint egy fotóállvány. A pilóta megnyomott egy kart, és a gép balra billent, hogy lassan körözni kezdjen a létesítmény körül, amelynek a fő platformja nagyjából húsz emelettel a vízszint felett volt. Az oldalain még mindig kilóg néhány daru – az olaj- és gázkitermelői idők emléke. De a fúrótoronyról ezeket leszámítva eltüntették az ipari eszközöket, és az egészet átalakították. A fő platformján egy teljes kosárlabdapálya is van. Medence. Üvegház. A peremén pedig mintha futópálya húzódna.

Leereszkedtek a leszállótérre. A propeller lassan leállt, és Helena látta, hogy egy sárga dzsekis férfi kocog a helikopter felé. Miközben kinyitotta az ajtót, ő addig ügyetlenkedett a hárompontos biztonsági öv csatjával, amíg végre ki nem nyílt.

A férfi kisegítette a gépből, le a rámpára, majd a talajra. Helena követte a fő platformra vezető lépcső felé. A szél befújt a kapucnis pulóvere és a pólója alá, és mire odaértek a lépcsőhöz, a helikopter zúgása elhallgatott, csak a végtelen óceán némasága maradt.

Az utolsó lépcsőfokról egy hatalmas betontérre léptek le, ahol meglátták a feléjük tartó férfit.

Helena szíve zakatolni kezdett.

A férfi szakálla ápolatlannak hatott, sötét hajába belekapott a szél. Farmert és kopott pulóvert viselt, és minden kétséget kizáróan Marcus Slade volt – a feltaláló, filantróp, üzleti mágnás, több forradalmi vállalkozás alapítója, mint azt Helena fel tudta volna sorolni, olyan változatos területeken, mint a felhőtechnológia, a közlekedés, az űrkutatás és az MI. A világ egyik leggazdagabb, legbefolyásosabb embere. Aki kimaradt a középiskolából. És csak harmincnégy éves.

A férfi elmosolyodott, és így szólt: – Megcsináljuk!

A lelkesedése megnyugtatta Helenát, de amikor odaértek egymás elé, nem tudta, hogyan illene üdvözölnie. Kézfogással? Udvarias öleléssel? De Slade eldöntötte helyette, és melegen átölelte.

– Üdv a Fawkes állomáson.

– Fawkes?

– Guy Fawkes után. Emlékezzünk november 5-ére…

– Ja, tényleg. Az emlékezés miatt?

– Azért, mert nekem a status quo felborítása az erősségem. De biztosan fázol, menjünk be. – Ezzel elindultak a platform túloldalán lévő ötemeletes építmény felé.

– Nem pont erre számítottam – jegyezte meg Helena.

– Pár éve vettem meg az ExxonMobiltól, amikor az olajmező kimerült. Eleinte az volt a tervem, hogy itt fogok lakni.

– A magány erődjében?

– Tisztára. De utána rájöttem, hogy emellett egy tökéletes kutatóállomást is létrehozhatok itt.

– Mi teszi tökéletessé?

– Kismillió dolog, de főleg az elszigeteltsége és a biztonsága. Több olyan területbe is beleártottam magam, ahol hemzsegnek az ipari kémek, és ennél ellenőrizhetőbb környezetet nehéz lenne találni, nem igaz?

Elsétáltak a télre letakart úszómedence mellett, amelynek a ponyvája hevesen csapkodott a novemberi szélben.

Helena így szólt: – Először is, köszönöm. Másodszor, miért pont én?

– Mert olyan technológia él a fejedben, ami megváltoztathatja az emberiség életét.

– Hogyan?

– Mi lehetne értékesebb az emlékeinknél? – kérdezte a férfi. – Azok határoznak meg minket és alakítják ki az önazonosságunkat.

– Továbbá a következő évtizedben tizenötmilliárdos piaca lesz az Alzheimer-gyógyszereknek.

Marcus erre csak elmosolyodott.

Helena így folytatta: – Csak hogy tudd, nekem elsősorban az a célom, hogy segítsek az embereknek. Azt szeretném kitalálni, hogyan lehetne megőrizni a hanyatló elmék emlékeit, hogy ne felejtődjenek el. Időkapszulát szeretnék létrehozni az alapvető emlékekről.

– Ezt értem. De meg tudnád indokolni, hogy miért ne lehetne ez egyszerre emberbaráti és anyagilag jövedelmező küldetés is?

Elhaladtak a nagy üvegház bejárata mellett, amelynek a falaira cseppekben csapódott ki a kondenzáció.

– Mennyire vagyunk a parttól? – kérdezte Helena a tenger felé pillantva, ahonnan sűrű felhő közeledett éppen feléjük.

– Kétszázhetvennyolc kilométerre. Hogy fogadták a családtagjaid és a barátaid a hírt, hogy el fogsz tűnni a föld színéről egy szupertitkos kutatómunka miatt?

Helena nem igazán tudta, mit válaszoljon erre. Az élete az utóbbi időben leginkább laboratóriumok neonlámpáinak derengésében telt, nyers adatok feldolgozásával. Soha nem sikerült igazán elérnie a szökési sebességet, hogy elszakadjon a munkája ellenállhatatlan gravitációjától – az anyja miatt sem, de ha őszinte akart lenni, önmaga miatt sem. A munkája volt az egyetlen dolog, amitől elevennek érezte magát, és többször felmerült benne a kérdés, hogy ez nem azt jelenti-e, hogy valami nagyon nincs rendben vele.

– Sokat dolgozom – felelte végül. – Csak hat embernek kellett elmondanom. Apám sírt, de ő mindig sír. Senki nem lepődött meg túlzottan. Jaj, ez elég szánalmasan hangzik, ugye?

Slade ránézett, és azt mondta: – Szerintem a kiegyensúlyozott élet azoknak való, akik nem tudják, miért vannak itt.

Helena elgondolkozott ezen. A középiskolában és később az egyetemen is folyton arra ösztökélték, hogy találja meg a hivatását – az okot arra, hogy felkeljen az ágyból, és lélegezzen. De úgy tapasztalta, nem sokan lelnek rá erre a raison d’être-ra.

A tanárai csak azt nem mondták el neki, hogy az elhivatottságnak van árnyoldala is. Ami felemészti az embert. Ami tönkreteszi a kapcsolatait és a boldogságát. De ennek ellenére sem mondott volna le róla. Nem tudta volna, hogyan kell másmilyennek lenni.

Odaértek a szuperépítmény bejáratához.

– Várj egy pillanatot – mondta Slade. – Ezt figyeld! – A ködfalra mutatott, ami akkor kezdte elárasztani a platformot. A levegő kihűlt, és elnémult. Helena már a helikopter leszállópályáját sem látta. Bekerültek a köd szívébe.

Slade ránézett. – Szeretnéd megváltoztatni velem a világot?

– Ezért vagyok itt.

– Remek. Akkor most nézzük meg, mit készítettem neked.

BARRY

2018. NOVEMBER 5.

New York városának rendőrsége

24. körzet, W 100. utca 151.

New York, NY 10025

* RENDŐRFŐNÖK: John R. Polle

* TELEFON: (212) 555-1811

[X] Eredeti rendőrségi jelentés

[ ] Kiegészítés rendőrségi jelentéshez

ÜGYSZÁM: 01457C

IDŐPONT: 21.30

NAP: PÉN

HELYSZÍN: WEST 102. 2000 41. EMELET

A jelentés típusa: rendőri beszámoló

Én, Rivelli rendőrtiszt járőrözés közben kivizsgáltam egy 10-56A-t a Poe-épületnél, a Hultquist LLC irodájának a teraszán. Egy nőt találtam az épület párkányán. Közöltem vele, hogy rendőrtiszt vagyok, és megkértem, hogy legyen szíves lejönni onnan. Ő nem volt hajlandó együttműködni, és figyelmeztetett, hogy ne menjek közelebb hozzá, különben leugrik. Megkérdeztem, hogy hívják, mire azt felelte, hogy Franny Behrman [F/N szül. 63/12/06, lakhelye: E 110. utca 509.]. Nem úgy tűnt, mintha alkoholos vagy kábítószeres befolyásoltság alatt állna. Megkérdeztem, odahívhatom-e valamelyik ismerősét. Azt felelte, hogy „nem”. Megkérdeztem, hogy miért akar véget vetni az életének. Azt felelte, hogy semmi nem okoz neki örömet, és a férjének meg a családjának jobb lenne nélküle. Igyekeztem megnyugtatni, hogy ez nem így van.

Ettől a ponttól fogva nem válaszolt a kérdéseimre, és úgy tűnt, mintha erőt gyűjtene a leugráshoz. Már majdnem megkíséreltem, hogy visszarántsam a párkányról, amikor rádiós üzenetet kaptam Decarlo rendőrtiszttől, aki arról tájékoztatott, hogy Mrs. Behrman férje [Joe Behrman, F/F, szül. 61/3/12, lakhelye: E 110. utca 509.] úton van a lift felé, hogy feljöjjön a feleségéhez. Én ezt elmondtam Mrs. Behrmannak.

Mr. Behrman felért a tetőre. Megközelítette a feleségét, és meggyőzte, hogy másszon vissza a teraszra.

Lekísértem Mr. És Mrs. Behrmant az utcára. A nőt mentővel a Sisters of Mercy kórházba szállították kivizsgálásra.

Rivelli rendőrtiszt jelentése

Ügyeletes tiszt: Dawes őrm

Barry kegyetlen másnapossággal küzdött, és az asztala mögött ülve a fülkék mezején már harmadszor olvasta végig a jelentést. Nagyon kellemetlenül viszketett tőle az agya, mert pont az ellenkezőjéről szólt annak, ami Ann Voss Peters szerint a férje és annak első felesége között történt. Ann azt hitte, hogy Franny leugrott.

Barry félretette a jelentést, felébresztette a monitorját, és bejelentkezett a New York állami gépjármű-nyilvántartási adatbázisba, miközben a szeme mögött szinte szétrobbant a feje.

Amikor rákeresett Joe és Franny Behrmanra, megtalálta az utolsó bejelentett lakcímüket, ami a Pinewood Lane 6. Montaukban.

Úgy érezte, el kellene ezt engednie. El kellene feledkeznie a HESZ-ről és Ann Voss Petersről, és inkább az íróasztalán tornyosuló papírkupacokkal és megoldatlan ügyekkel kellene foglalkoznia. Itt semmilyen bűntény nem történt, ami indokolhatná a ráfordított idejét. Csak… a következetlenségek.

De az az igazság, hogy őrült kíváncsi lett.

Azért dolgozott huszonhárom éve nyomozóként, mert imád rejtélyeket megoldani, és ez, az eseményeknek ez az ellentmondásos sorozata folyamatosan ott susogott a fülébe… olyan, mint egy kis rendetlenség, amit kényszeresen rendbe akar tenni.

Akár figyelmeztetést is kaphatna azért, ha Long Island végébe autózik a Crown Vickel egy más hatáskörbe tartozó eset miatt, amelyet nem hagytak jóvá, és amúgy is túlságosan fájt a feje ahhoz, hogy olyan sokat vezessen.

Úgyhogy behívta a vasúti menetrendet, és tanulmányozni kezdte.

Nem egészen egy órával később indult egy vonat a Pennről Montaukba.

HELENA

2008. JANUÁR 18. – 2008. OKTÓBER 29.

79. NAP

Olyan volt Slade leselejtezett fúrótornyán élni, mintha az ember azért kapná a fizetését, hogy egy ötcsillagos nyaralóban lakjon, ami egyben a munkahelye is. Helena minden reggel a lenyűgöző építmény legfelső szintjén ébredt, ahol a személyzeti szálláshelyek voltak. Ő egy tágas saroklakást kapott, esőtaszító ablakokkal a padlójától a mennyezetéig. Az üvegek elporlasztották a cseppeket, így a nő még a legrosszabb időjárási körülmények között is élvezhette a tenger látványát. Hetente egyszer bejárónők takarították ki a lakását, és vitték el a szennyesét. A legtöbb ételt egy Michelin-csillagos szakács készítette el, gyakran frissen fogott halból és az üvegházban termesztett gyümölcsökből és zöldségekből.

Marcus ragaszkodott ahhoz, hogy Helena is hetente öt napon tornázzon, hogy lelkileg és szellemileg egyaránt élénk maradjon. Az első szinten volt egy edzőterem, amit rossz időben használt, a ritka derűs téli napokon pedig a platform peremén körbefutó rekortánpályán kocogott. Ezt szerette a legjobban, mert mindig úgy érezte, mintha a világ tetején körözne.

A kutatólaboratóriuma ezer négyzetmétert számolt – a Fawkes állomás teljes harmadik emeletét elfoglalta –, és Helena többet haladt előre az utolsó tíz hétben, mint az elmúlt öt évben a Stanfordon. Mindent megkapott, amit csak kért. Nem kellett számlákat fizetnie, kapcsolatokat fenntartania. Semmi mást nem kellett tennie, csak a kutatására koncentrálnia.

Korábban azt csinálta, hogy egerek emlékeit alakította át: specifikus sejtcsoportokkal dolgozott, amelyeket genetikailag módosított, hogy fényérzékenyek legyenek. Miután egy-egy ilyen sejtcsoportot felcímkézett, és összekötött egy eltárolt emlékkel (például egy áramütésével), újraélesztette az egér félelmét azáltal, hogy megcélozta a fényérzékeny sejtcsoportokat egy speciális optogenetikai lézerrel, amelyet idegrostokon át vezetett az egér koponyájába.

A fúrótoronyban végzett munkája teljesen más tészta volt.

Ő vezette a legnagyobb problémával, egyben a saját szakterületével foglalkozó csoportot: ők címkézték fel és katalogizálták a konkrét emlékekhez kapcsolódó neuroncsoportokat, majd hozták létre az adott agy digitális modelljét, ami lehetővé tette az emlékek nyomon követését és feltérképezését.