Vidéki lányoknak és nagy piásoknak.

No meg a MELLTARTÓMNAK.

1.

SCARLETT

Mindig is gyűlöltem a temetéseket. Liliom és szomorúság illata mindenütt. Túl sok ölelés és nedves zsebkendő. És a Targetben vásárolt leárazott fekete ruha címkéjétől már nagyon viszketett a nyakam.

– Őszinte részvétem, Scarlett. – A kétméteres Bernie O’Dell ölelt magához, amitől kicsit bénán éreztem magam. A temetés miatt a borbélyüzlet ma zárva tartott. Ő volt Jonah Bodine azon kevés barátainak egyike, aki a végsőkig kitartott mellette, bár ezt igazából nem érdemelte meg.

Halványan elmosolyodtam, és megpaskoltam Bernie karját.

– Apám mindig nagyra tartotta a barátságodat.

Bernie szeme elhomályosult, én pedig átengedtem őt drága jó testvéremnek, Bowie-nak. Nem mintha Jameson vagy Gibson olyan rossz lett volna, de Bowie mégiscsak igazgatóhelyettes volt egy középiskolában. Sokkal jobban tudta kezelni az érzelmeket, amiktől minket kirázott a hideg.

– Istennek mindannyiunkkal terve van – jelentette ki Sallie Mae Brickman, miközben megnyugtatóan megszorította a kezemet. Az ő keze most is jéghideg volt, mint mindig, függetlenül attól, milyen évszak volt. Akár száz fok is lehetett volna július negyedikén, Sallie Mae kezében tuti megfagyott volna a limonádé.

– Az biztos – vágtam rá, bár egyáltalán nem voltam meggyőződve arról, hogy Isten létezik, arról meg végképp nem, hogy lenne bármiféle terve. De ha Sallie Mae jobban érzi magát attól, hogy hisz valamiben, akkor maradjon csak meg ebben a hitben.

A részvétnyilvánítók sora mintha megakadt volna, mint az eldugult szennyvízcső, mert Bernie épp egy horgásztörténetet osztott meg Jamesonnal. A bátyám amolyan világtól elvonult művész volt, és most valószínűleg a kínok kínját élte át. A háta mögött ott fekszik a halott apánk, előtte meg hosszú sorban ott kígyóznak Bootleg jóindulatú lakói.

Szerény véleményem szerint a nyugat-virginiai Bootleg Springs a világ legjobb helye. A szesztilalom idején a csempészetről volt híres – dédapám, a legendás Jedidiah Bodine saját főzésű zugwhiskey-jével virágoztatta fel a mi kis városunkat –, és mostanra a termálvíznek és a féltucatnyi gyógyfürdőnek köszönhetően a turizmus is fellendült. Kicsi, de erős közösség voltunk. Mindenki ismert mindenkit. És ha valaki meghalt – függetlenül attól, hogy életében milyen szerepet játszott a közösségben –, valamennyien kicsíptük magunkat, elkészítettük a kedvenc sültünket, és részvétet nyilvánítottunk.

– Helló, bébi! – Cassidy Tucker, Nyugat-Virginia legszebb és legvagányabb seriffhelyettese egyenruhában érkezett, és maga után vonszolta a húgát, June-t. Óvodás korunk óta a legjobb barátnők voltunk, így Cassidy pontosan tudta, milyen érzések kavarognak bennem a gyászos arckifejezésem mögött. Megöleltük egymást, és magunkhoz húztuk June-t is.

June megveregette a hátamat.

– Most már megkönnyebbülhetsz, többet nem éget le nyilvánosan a részeges apád – morogta.

Csak pislogtam. June valahogy… más volt. Az érzelmektől mindig zavarba jött. Szívesebben vitatta meg az előző napi meccs eredményét, mint hogy bájcsevegjen, de ez egyáltalán nem zavart minket Cassidyvel abban, hogy társasági helyzetekbe kényszerítsük. Ráadásul idevalósi volt. Itt már mindenki hozzászokott a furcsaságaihoz.

– A lényegre tapintottál – feleltem. Mindenki más túl udvarias volt ahhoz, hogy megemlítse, az apám gyakorlatilag halálra itta magát. De az, hogy hozott egy csomó szar döntést, még nem jelenti, hogy ne lett volna ő is részese Bootleg életének. Valamennyien hajlamosak vagyunk elfeledkezni a hibákról, amikor az illető egy selyemmel bélelt koporsóban fekszik Bootleg közösségi templomában.

– Most mi van? – kérdezte June Cassidytől a homlokát ráncolva, ahogy továbbléptek a sorban. Cassidy megveregette June vállát.

Az öreg Carwell bíró két kezébe fogta a kezemet, én pedig egy oldalpillantást vetettem Bowie-ra. Éppen átölelte Cassidyt… miközben becsukta a szemét. Ezt azonnal bevéstem az agyamba, hogy később majd halálra szekálhassam vele. Apád temetésén a seriffhelyettes haját szagolgatod, Bowie? Hívd már el randizni a csajt, a fenébe is!

– Nagyon sajnálom az apádat, Scarlett – zihálta Carwell bíró. Már tizenöt éve arra vágyott, hogy végre nyugdíjba vonuljon, de Olamette megye erről hallani sem akart. Bootlegben nem nagyon szeretik a változást.

– Köszönöm, uram – válaszoltam. – És kérem, mondja meg Mrs. Carwellnek, hogy köszönjük a kukoricakenyeret, amit küldött.

Carolina Rae Carwell kukoricakenyere négy megyében is híres volt. Ma reggel a legidősebb bátyámmal közelharcot vívtunk az utolsó szeletért. Elég aljas módon harcoltam, de végül nyertem.

Most legalább volt egy kis tartalékom. Az volt az érzésem, hogy csak azért gyűlt ma itt össze mindenki, hogy részvétet nyilvánítson, és arról pletykáljon, milyen nyomorult életet élt Jonah Bodine, és mekkora áldás számára, hogy most mindennek vége.

Az igazi áldás az lett volna, ha tíz évvel ezelőtt, az egyik részeg ájulás után felébredve apám úgy döntött volna, hogy változtat az életén. De ő inkább az italt választotta, és most a négy túlélő Bodine ott állt a templomban, ahová anya halála óta be sem tettük a lábunkat.

Hát ja. Huszonhat éves árva voltam. Szerencsére ott voltak a testvéreim. A három bátyámon kívül, akik töprengve álltak mellettem, az égvilágon semmire sem volt szükségem. Szóval ők, egy hideg sör, valami jó kis countryzene és a tóparti házikóm – ennyi kellett csupán a boldogságomhoz. Semmi másra nem vágytam.

*

– Hát ez elég szar volt – motyogta Gibson, ahogy lehuppant az első padba. Kinyújtotta a lábát, és kibújt a cipőjéből. Ez a kiszámíthatatlan, konok pasi asztalosként dolgozott, és ki nem állhatta az öltönyt. Ő volt a tipikus magas, sötét hajú, jóképű rosszfiú. Dühkezelési problémákkal. Bootleg többi lakója seggfejnek tartotta. Nekem azonban ő volt a nagytesó, aki az éjszaka közepén képes volt elrohanni tamponért, ha arra volt szükségem.

Nagyon bosszantotta, hogy apánk külsejét örökölte. Sötét haj, jeges, kék szem és a mindig gondosan nyírt szakáll, amit ha elhanyagolt, két nap múlva úgy nézett ki, mint egy hegylakó. Jonah Bodine kiköpött mása volt, és ezt roppantul gyűlölte.

Jameson az oltár előtti, zöld szőnyeggel borított lépcsőre telepedett. Arcát a kezébe temette, de jól ismertem, és egy pillanatig sem gondoltam, hogy sír. Persze megviselte a dolog, de főleg azért, mert túl sok volt neki a társaság.

Bowie egyik karját a vállamra tette.

– Bírod még? – kérdezte.

Kényszeredetten elmosolyodtam.

– Igen. És te?

– Hát persze.

Duane tiszteletes magunkra hagyott bennünket, hogy elbúcsúzhassunk apától, mielőtt végső nyugalomra helyezik. Egyikünk sem lelkesedett túlságosan az ötletért. Túléltük a szertartást és a részvétnyilvánítást. A temetés már csak a családra tartozik. És ez az utolsó dolog, ami a tetemes mennyiségű alkoholtól elválasztott minket.

Vetettem egy pillantást apámra. Nem igazán értettem, miért mondják azt, hogy a halottak olyanok, mintha csak aludnának. Szerintem amint Jonah Bodine elhagyta a testét, semmi életszerű nem maradt benne. Pontosan ez jutott eszembe, amikor négy nappal ezelőtt holtan találtam az ágyban, melyet huszonkét nyomorúságos éven át megosztott anyámmal.

Az összes Bodine közül én álltam legközelebb apához. Együtt dolgoztunk. Jobban mondva átvettem tőle a családi vállalkozás irányítását, amikor már képtelen volt annyira józan maradni, hogy elvégezze a munkát. Tizenkét éves voltam, amikor megtanultam vezetni. Azon a nyáron kezdett anya elküldeni vele dolgozni, mert azt gondolta, hogy apa akkor nem iszik. Pedig ivott. Így hát megtanultam egy halom összehajtogatott takarón trónolva vezetni.

És most nincs többé. És magam sem tudtam pontosan, mit is érzek ezzel kapcsolatban.

– Az esti tábortűz áll még, Scar? – Gibson úgy nézett rám, mint aki tudja, hogy nem igazán tartozom azok táborába, akik azt mondják: „bimm-bamm, meghalt a részeg disznó”.

– Hogyne, megtartjuk.

A kis házikóm a tóparti strandjával tökéletes hétvégi helyszín volt – tábortüzet raktunk, nagyokat úsztunk, és rögtönzött koncerteket adtunk. Bootleg nem szűkölködött zenei tehetségekben.

A tesóim számára a ma este csupán egy újabb bulit jelent, én azonban így búcsúzom el magamban apámtól, akit minden hülyesége ellenére is szerettem.

– Figyu, Bowie – néztem a tesóm szemébe. Hozzám hasonlóan ő is anyánk szürke szemét és apánk sötét haját örökölte. – Csak a képzeletem játszott velem, vagy tényleg Cassidy Tucker haját szagolgattad? Hány embert szimatoltál meg?

Megfeszült az álla, ami még jobban kiemelte a Bodine családra jellemző erőteljes arccsontját.

Én persze vigyorogtam, ez volt az első őszinte mosolyom aznap.

– Nyugi, csak ugratlak – mondtam.

Bár a világ minden kincséért sem ismerte volna be, Bowie reménytelenül szerelmes volt. De szerintem nem tett semmit az ügy érdekében.

És mit tettem én, ha megtetszett egy srác? Azonnal megmondtam neki. Az élet rövid, az orgazmus pedig frankó.

2.

DEVLIN

A házban cukros sütemény illata és porszag érződött. A nagyanyám már hetek óta Európában volt, ahol a barátnőjével, Estelle-lel élvezték a tavaszi vakációt. Amikor meghallották, mekkora pácban vagyok, és hogy romokban hever az életem, azonnal felajánlották a kényelmes tóparti otthonukat Nyugat-Virginiában, egy isten háta mögötti kisvárosban.

Soha nem jártam még itt. Legalábbis az Annapolisban töltött éveim alatt nem. Ünnepek vagy a családi események alkalmával mindig a nagyi jött el hozzánk. Ti úgyis olyan elfoglaltak vagytok mindig, szokta mondogatni, bár mindannyian tudtuk a valódi okot. Anyám dührohamot kapott volna már a puszta gondolattól, hogy egy ilyen eldugott helyen töltse az idejét.

Nekem azonban nem volt sok választási lehetőségem.

Jól elcsesztem mindent, ráadásul velem is jól kicsesztek. Átmenetileg száműzve lettem. Abban a pillanatban csak arra vágytam, hogy ott ülhessek lehunyt szemmel, és kitörölhessem az elmúlt néhány hónap történéseit.

Beleértve azt a pillanatot is, amikor betörtem Hayden Ralston orrát.

Az erőszak nem megoldás, állapította meg nagy bölcsen apám. Bár az a sötét gyönyörűség, amit akkor éreztem, amikor meghallottam a csontok reccsenését, nem egészen ezt támasztotta alá. Egyáltalán nem volt jellemző rám ez az érzés, hiszen gyerekkoromtól kezdve arra neveltek, hogy civilizáltan viselkedjek.

Az erkélyajtón keresztül kibámultam az éjszakába. Szélesre tártam az ajtót, fel akartam kicsit frissíteni a benti áporodott levegőt, de csak azt értem el, hogy a szomszédban dübörgő zene megzavarta csendes magányomat. Valami vidám countrydalt énekelt valaki, amit ebben a depis hangulatban nem igazán értékeltem. Nem azért jöttem ide, hogy mindenféle vidéki suttyók tavaszi bulizását hallgassam. Azért vagyok itt, hogy az önsajnálatban dagonyázzak.

Nagyot sóhajtottam, felálltam a nagyi kockás karosszékéből, és az ajtó felé indultam. Az elhúzható szúnyogháló csikorogva kinyílt. Egy újabb tétel a tennivalók listáján. Ha egyszer a nagyi és Estella volt olyan kedves, és befogadott egy összetört szívű embert, akkor én is lehetek olyan kedves, hogy viszonzásképpen megjavítsak mindent, amit csak lehet. Beleértve magamat is.

Ahogy kiléptem a teraszra, tábortűz illata csapta meg az orromat. Próbálja csak meg egyetlen bulizó cowboycsizmás vidéki tahó is átlépni a telekhatárt, feljelentem birtokháborításért, annyi szent.

A fák között elindultam az idegen hangok irányába. Nevetés, vidám hangzavar. Szórakozás. Összetartozás. Együttlét. Már nem is tudtam, mit jelentenek ezek a dolgok. Kívülállónak éreztem magam a régi életemben, és itt is, ezen a rusztikus metszésponton. Olyan volt, mint valami átmenet a múlt és a jövő között.

Egy kitaposott ösvény vezetett a két ingatlan között, de nem tudtam biztosan, emberek vagy állatok járták-e ki. Amikor kiléptem a fák közül, mintha egy másik univerzumba érkeztem volna. Nagy buli volt. A kertben párok táncoltak és nevetgéltek a csillagos ég alatt. Vagy egy tucatnyi ember ült a tábortűz körül, ami vidáman pattogott és ropogott, kék füstoszlopot küldve az éjszakai égboltra. A telek enyhén lejtett a tó irányába. A ház – vagy inkább kunyhó – egy babaházra emlékeztetett. Kicsi volt, és bájos.

A zene váltott, és most egy olyan örökzöld countrysláger szólt, amit még én is ismertem, és a tömeg úgy reagált, mintha most nyerték volna meg a lottóötöst. Valaki még jobban feltekerte a hangerőt, amiről eszembe jutott, miért is vagyok itt.

– Kié a ház? – kérdeztem az egyik pártól, akik a rögtönzött táncparketten forogtak.

– Scarletté – felelte a nő olyan orrhangon, hogy alig értettem, mit mond.

Naná, hogy Scarlett a neve.

– Ott van a platón, ahun a zene szól – mondta az orrhangú pasija, és szakállas állával egy piros pick-up terepjáró felé biccentett, ami a tűz közelében parkolt. Éljenző tömeg gyűlt össze körülötte.

A pár újra ringatózni kezdett a zene ütemére, homlokuk összeért. Átvágtam a füvön, és elindultam a zenebona irányába. Zenebona? Úgy látszik, kezd rajtam nyomot hagyni a vidéki élet.

Utat törtem magamnak a tömegen keresztül, „ahun” a kisteherautó hátsó lökhárítójánál hirtelen megtorpantam. Háttal állt nekem, a többiek felé fordult. Rövid farmerszoknyát viselt, kockás inget, amit megkötött a derekán, és cowboycsizmát. A csizma és a szoknya között pedig ott volt a formás, izmos lába. Hosszú barna haja laza hullámokban omlott a hátára. Alacsony termetű volt, lenyűgöző ívű csípővel. Minden pasi ilyen szomszéd lányról fantáziál, és az arcát még nem is láttam.

Hátrahajtotta a fejét, haja a derekát súrolta. A tömeg még hangosabban éljenzett.

– Húzd le! Húzd le! Húzd le!

Gondolom, ez ivásra való buzdítás volt. A nő hirtelen felegyenesedett, karját a rajongótábor felé emelte. Egy üres sörösdobozt tartott a kezében, amit egy mozdulattal a platóra dobott, majd meghajolt. Az a kis szoknya nem sokat takart.

A tömeg imádta. És bevallom, ha nem lettem volna ennyire összezuhanva, én is odalettem volna érte. Csizmás lábával most egy kis boogie-t ropott, majd előrehajolt, és mindenkivel összepacsizott. Aztán odaért hozzám.

Szép ívű szája volt, fitos orrát apró szeplők borították. Nagy szemét sűrű szempilla árnyékolta.

– Lám, lám. Nézzétek, skacok, ki jött ki végre játszani! – A hangja édes és erős volt, mint a nagyi házi pálinkája, amit a hálaadási vacsorára szokott hozni.

Mielőtt reagálhattam volna, és követeltem volna, hogy azonnal halkítsák le a zenét, legyenek tekintettel a szomszédokra, már rajtam is volt a keze. Egészen pontosan a vállamon. Elrugaszkodott, és nekem már csak arra volt időm, hogy ösztönösen cselekedjem.

Elkaptam a derekát, ahogy leugrott a furgonról. A karom kicsit lassabban reagált. Egy pillanatig a magasban tartottam, és találkozott a tekintetünk. Ezüstszürke, tágra nyílt és ragyogó. Kinevet? Szép lassan letettem a földre, közben a testünk összeért.

Apró termetű volt, egy nyugat-virginiai tündér, aki a mellkasomig ért.

– Épp ideje volt, hogy megérkezz.

– Hogy mondod? – Ezt a két szót sikerült kinyögnöm, és roppant büszke voltam magamra.

Két ujját a szájába vette, és éleset füttyentett.

– Most már lehalkíthatjátok a zenét! – kiáltotta, vagy inkább bömbölte, vagy tudom is én, hogy mondják ebben az istenverte városban.

Máris feleolyan hangosan szólt a zene.

– Ismerjük egymást? – kérdeztem, mikor végre meg tudtam szólalni. Teljesen biztos voltam abban, hogy soha életemben nem találkoztam még ezzel a sört vedelő teremtménnyel, és nem ismerjük egymást.

Mintha meg sem hallotta volna a kérdést, megfogta a kezemet, és magával húzott az italhűtő felé, ami félúton volt a ház és a tábortűz között. Lehajolt, kotorászott kicsit a jégkockák között, majd előhalászott két sört.

– Fogd – mondta, és a kezembe nyomta az egyiket. – Emberek, ő itt Devlin McCallister. Louisa nagyi unokája.

– Szia, Devlin! – köszöntöttek kórusban a sörhűtők körül lebzselő emberek, természetesen appalache-i hanghordozással.

Teljesen összezavarodtam, a kezemben levő sört néztem, és mivel jobb dolgom nem volt, kinyitottam a palackot. A zenét lehalkították. Küldetés teljesítve. Most már mehetek.

– Gyere – mondta a lány, és a tűz körül állók felé biccentett. – Bemutatlak a többieknek is.

A hátam közepére kívántam a bemutatkozást. Legszívesebben visszavánszorognék a nagyi házába, és elrejtőznék, amíg…

Teljesen más volt, amikor még állami tisztviselő voltam. Házas voltam, szuper házam volt, és tervem arra, hogyan építem majd a karrieremet Washingtonban a következő öt évben. De most, hogy egy majdnem elvált, kegyvesztett jogalkotó lettem, akit kényszerszabadságra küldtek? Hát, nem igazán vágytam arra, hogy bárkivel is bájcsevegjek.

– Devlin, ő a bátyám, Jameson – mondta a kísérőm, és az éppen felbontott sörrel a kezében egy szürke pólós fickóra mutatott. A pasi zsebre dugott kézzel álldogált ott, vállát behúzva, és az volt az érzésem, legszívesebben valahol máshol lenne. Odabiccentettem neki. Visszabiccentett. Azonnal megkedveltem. – A másik bátyám, Gibson – folytatódott a bemutatás, és a lány kezét egy gitározó, kockás inges férfi vállára tette. A pasi úgy nézett rám, mintha rendőrségi szembesítésen lennénk, és morgott valamit az orra alatt. Tényleg barátságos emberek élnek errefelé. – Ő pedig a harmadik bátyám – mondta Scarlett, vállon veregetve egy kötött felsőt viselő srácot, aki sörrel a kezében ácsorgott a közelben. Ahogy ott álltak egymás mellett, egyértelműen megmutatkoztak a közös gének. Scarlett vonásai azonban jóval finomabbak voltak, és a tűz fényénél a hajában némi vörös szín is megcsillant.

– Üdv, Devlin. Mizu? – nyújtotta a kezét Bowie mosolyogva.

– Üdv – mondtam én is, mint egy papagáj, és az volt az érzésem, hogy már normálisan bemutatkozni sem tudok. Anya, a társasági etikett királynője szörnyethalna a szégyentől, ha most látna.

– Louisa nagyi megkért, hogy segítsünk kicsit Devlinnek, hogy jól érezze magát – mondta Scarlett, és szúrós tekintetet vetett Gibsonra.

– Felőlem – horkant fel.

Scarlett a homlokára csapott.

– Vi-sel-kedj!

Minden szótagot külön kihangsúlyozott.

– Jól van, na – morgott Gibson, és visszament a gitárjához.

– A családban ő az erős, dühös típus – tette hozzá Scarlett mintegy magyarázatképpen. – Jameson meg inkább amolyan hagyj-engem-békén művészlélek. Bowie meg mindenkit szeret, igaz, Bowie? – A szempilláját rebegtette, mire a bátyja összehúzott szemmel nézett rá vissza.

– Ne kezdd már megint ezt a baromságot – mondta Bowie, és figyelmeztetően felemelte az ujját, de a hangja egyáltalán nem volt haragos.

Scarlett elnevette magát, és olyan volt, mintha madarak csicseregnének egy verőfényes vasárnap reggelen. Vidáman csengő nevetésére valami bekapcsolt az agyamban.

– No és te ki vagy? – hallottam magamat, ahogy kimondom ezeket a szavakat.

Rám meredt.

– Hogyhogy ki vagyok? Hát Scarlett Bodine.

Valaki megint felcsavarta a hangerőt, szinte belesajdult a fejem, Scarlett pedig ösztönösen felkiáltott, amikor felismerte a felcsendülő dalt. Hirtelen eszembe jutott, miért is vagyok itt.

– Igazán nagyra értékelném, ha lehalkítanátok a zenét – közöltem vele.

– Mi? – kiáltott vissza.

Közelebb hajoltam hozzá, igyekeztem kikerülni a zene ritmusára hadonászó karját.

– Halkítsátok le a zenét!

Felnevetett.

– Devlin, péntek este van. Mi a fenét vártál?

Azt vártam, hogy egy eldugott kisváros síri csendje fogad, ahol mindenki a tyúkokkal fekszik, én pedig békésen nyalogathatom a sebeimet. Azt vártam, hogy a feleségem hűséges marad. A fenébe is, azt vártam, hogy másképp alakul az életem.

– Nem mindenki szereti a bulikat – mondtam. Olyan lehettem, mint egy öregember, aki elkergeti a háza előtt játszó kölyköket. – Halkítsátok le, vagy kihívom a zsarukat.

– Ó, bocsáááááánat! Nem tudtam, hogy felétek illegális a szórakozás – csipkelődött Scarlett.

– Mások nyugalmának megzavarása mindenütt illegális, és ti zavartok engem.

– Ó, egyem azt a kis szívedet. Miért nem engeded el magad egy kicsit? – rebegtette a szempilláit Scarlett, tettetett együttérzéssel a hangjában.

Nagy hiba volt idejönnöm, az egyszer biztos. Bootleg Springs nem az a hely, ahol elbújhat az ember a sebeit nyalogatni.

– Csak halkítsátok le – motyogtam. Megfordultam, és az erdő felé vettem az irányt.

– Nagyon örülök, hogy találkoztunk! – kiáltott utánam.

Egy újabb dolog, amiben biztos lehetek. Scarlett Bodine hazudott.

3.

SCARLETT

Újabb tojást ütöttem a tálba.

– A francba! – motyogtam, és kihalásztam a héjdarabkákat. A mosogató melletti fiókban találtam egy villát, amivel habosra vertem a tojást.

Az utolsó pillanatban kaptam ki a szalonnát a serpenyőből, mielőtt szénné égett volna, és a tányérra dobtam, ahol rögtön ropogós darabokra töredezett.

– Te meg mi a fenét keresel itt?

Devlin a konyhában állt, és úgy bámult rám, mintha köztörvényes bűnöző lennék. Az igaz, hogy betörtem a házába. De a védelmemre legyen mondva, Louisa nagyi kért meg rá.

Ezt el is magyaráztam volna neki, de csak egy rövid pizsamaalsót viselt. Fogadni mertem volna a legjobb csizmámba, hogy alatta nem volt semmi. Vonakodva szakítottam el a tekintetemet az ígéretesnek tűnő csomagról, és a szemem végigvándorolt meztelen felsőtestén.

– Hahó – csettintett az ujjával.

– Ja, szia – feleltem vidáman.

Devlin a szemét forgatta, és keskeny csípőjére tette a kezét.

– Szóval mit csinálsz a konyhámban, Scarlett?

– Reggelit neked. – Talán még kicsit be volt lassulva kora reggel. Mi a fenét csinálnék a konyhájában hajnalok hajnalán, szalonnával a kezemben?

– Az érdekelne, miért csinálsz nekem reggelit? Hogy jutottál be egyáltalán?

Oldalra billentettem a fejemet.

– Louisa nagyi megkért, hogy gondoskodjak rólad, és a hátsó ajtót sosem zárja be. Beengedtem magam.

– Betörtél a házamba.

– Ha egészen pontosak akarunk lenni, Louisa nagyi házába – javítottam ki.

– Azért törtél be, hogy reggelit készíts nekem?

Már-már azt kívántam, bárcsak rendeltem volna neki valami cukros péksüteményt, és kész. Egyértelmű volt, hogy halvány gőze sincs arról, mekkora megtiszteltetés az, ha Scarlett Bodine készít valakinek tojásrántottát. A férfiak általában pont erről a pillanatról álmodoznak, ő meg csak nyavalyog itt nekem. Gyakorlatilag ez volt az egyetlen étel, amit el tudtam készíteni. Majd egyszer megtanulok főzni is. Valamikor. Addig is jól elvagyok a szendvicsekkel, rántottával és az éttermi kajával.

Bár őszintén szólva egyáltalán nem érzem úgy, hogy valami kimaradt az életemből. Eddig még egyetlen pasi sem panaszkodott amiatt, hogy jobb vagyok az ágyban, mint a konyhában.

– De akkor sem jöhetsz be csak úgy egy vadidegen házba – kezdte újra Devlin. Pont úgy viselkedett, mintha egy óvodásnak magyarázná, mennyi kettő meg kettő.

– Hogyne jöhetnék? Itt mindenki ezt csinálja. Így ápoljuk a jószomszédi kapcsolatokat. Jobb lesz, ha hozzászoksz – mondtam, miközben beleöntöttem a tojást a serpenyőbe.

– De én nem akarok itt jópofizni senkivel – morogta megfeszült állkapoccsal. Sokkal jóképűbb volt, mint Louisa nagyi leírása alapján elképzeltem. Meg is lepődtem, mert ő nem az a típusú nő, aki alulértékeli a dolgokat.

– Hát pedig nincs sok választásod – feleltem, miközben kikaptam egy spatulát a pulton álló kancsóból, és megkevertem a rántottát. – Bekapcsoltam a kávéfőzőt is – biccentettem a kávéfőző felé. – Talán egy kis koffein segít majd, hogy más színben lásd a világot.

Majdnem egy teljes percen át bámult rám, mire végre elindult a kávéfőző felé. Nekem ez bekötött szemmel, hátrakötött kézzel is simán menne.

– Scarlett, nem akarom, hogy csak úgy beállíts ide hívatlanul – közölte velem az első korty után.

Egy tányérra csúsztattam a rántottát, dobtam mellé pár darab ropogós szalonnát, és átnyújtottam neki.

– Ugyan már, ezt csak úgy mondod.

– És úgy is gondolom. Nem azért vagyok itt, hogy haverkodjak, meg a szomszédokkal bratyizzak.

– Akkor miért vagy itt? – szegeztem neki a kérdést. Ki az az őrült, aki Bootleg Springsben magányra vágyik? A francba is, mi itt házról házra járunk, bemutatkozunk mindenkinek, aki itt vendégeskedik. Devlinre még számos meglepetés vár.

Megszólalt a csengő, én meg vigyorogni kezdtem. Ezt külön Louisa nagyinak szereltem be. Csengő helyett Beethoven ötödik szimfóniájának egy részlete szólal meg. Mindig mosolyt csalt Louisa nagyi és Estella arcára.

– Csengettek – jelentettem ki, azt feltételezve, hogy túl ostoba ahhoz, hogy felfogja, mit hall.

– Észrevettem – felelte szárazon, és elindult az előszoba felé. Közben töltöttem magamnak egy csésze kávét, és ellenőriztem a mai beosztásomat. Volt még fél órám, mielőtt indulnom kellett az első munkámhoz. Végre sikerült meggyőznöm Jimmy Bobot, hogy ideje lecserélni a Rozsdás Szerszám ereszcsatornáit. A barkácsbolt homlokzata rég megérett a felújításra, és már rohadtul elegem volt abból, hogy állandóan a nyakamba csorog a víz, valahányszor elmegyek az üzlet előtt a vendéglő felé.

Ezután egy kisebb karbantartási feladat következik az egyik ingatlanomban. Az e heti bérlőnek valahogy sikerült átprogramoznia a garázskaput. Utána be kell ugranom kicserélni a kazán szűrőjét Nadine Tucker és a seriff házában, és ha már ott vagyok, át kell néznem a légkondit is, hogy nyáron tökéletesen működjön. Azt is beterveztem, hogy teszek egy kitérőt EmmaLeigh és Ennis dokkjához, hogy megnézzem a csónakemelőt. EmmaLeigh ma reggel küldött egy sms-t, hogy beragadt az emelő.

Hangok szűrődtek be az előszobából, aztán becsukódott az ajtó.

Devlin visszajött a konyhába, és döbbenten bámulta a kezében levő tányért.

– Csak nem Millie Waggle brownie-ja? – néztem kíváncsian a fóliát.

– Lehet. Nem igazán értettem a nevét. Nem volt túl beszédes.

Millie általában úgy öltözött, mint egy tanítónő a vasárnapi iskolában, és a sütijei minden csokoládéimádót bűnre csábítottak. Ha azonban egy olyan férfi volt a közelében, aki legalább öt pontot ért el a tízes skálán, szinte megnémult. Szívesen megnéztem volna, milyen képet vágott, amikor a félmeztelen Devlin ajtót nyitott neki. Szegény csaj, valószínűleg képtelen lesz egy értelmes mondatot kinyögni a nap hátralevő részében. Elvettem egy brownie-t, és beleharaptam.

– Mmm, ez valami mennyei! Egy igazi Waggle-féle brownie. Öregem, ez a nő egy zseni.

Devlin barna szemében volt valami kifürkészhetetlen, ahogy végigmért. Érdeklődés? Undor? Esetleg mindkettő? Nagyon élveztem, hogy az idegein táncolok.

– Szerintem jobb lesz, ha nekilátsz, mielőtt kihűl a tojásod. Mit kérsz vacsorára? – kérdeztem a szempillámat rebegtetve.

Megrándult az arca. Úgy tűnt, a küldetésem véget ért.

– Megoldom – jelentette ki.

Vigyorogva néztem fel a morcos, szexi arcára.

– Majd meglátjuk.

Hátat fordított, és kihúzta az egyik fiókot, a fogantyú a kezében maradt.

– Itt minden esik szét – motyogta.

– Majd megjavítom – ígértem meg Devlinnek. Az ég szerelmére, egy aprócska fogantyúról van szó. Úgy hisztizett, mintha rá akarna dőlni az egész ház.

Felkapott egy cetlit a pultról, és ráfirkantott valamit.

Kíváncsian vettem kézbe a papírt, amikor elfordult. A sínek nem csúsznak rendesen, a teraszt át kell lakkozni, nyikorog a lépcső, gusztustalan a szőnyeg, az emeleten csöpög a csap, fiókszerelvények. Megfordítottam a papírt, és felszaladt a szemöldököm.

– Nos, ami az első listát illeti, meg tudjuk oldani, de a másodikhoz szakemberre lesz szükséged.

A lap hátoldalán minden olyan dolog szerepelt, ami Devlin McCallister életében rossz volt. Itt van rögtön az első: rossz nőt vett feleségül.

Kikapta a kezemből.

– Kösz, de nem. Nincs szükségem a segítségedre. És főleg arra nem, hogy itt szimatolj, miközben úgy teszel, mintha megjavítanál valamit. Olyan hosszú a listám, hogy egy ezermesterre lesz szükségem.

– És honnan akasztasz le egyet? – kérdeztem, és megvontam a vállamat.

Végigtrappolt a konyhán, és dühösen bámulta nagyi üzenőfalát. Diadalmas arccal levett róla egy névjegykártyát.

– Megoldom – jelentette ki határozottan.

– Beindult a turistaszezon, szerintem nem nagyon érnek rá.

Devlin makacsul tárcsázott.

A zsebemben megcsörrent a telefon, gyorsan előhalásztam.

– Bodine Otthonszerviz. Scarlett vagyok. Miben segíthetek?

Devlin mogorva képpel lecsapta a telefont.

4.

DEVLIN

Körülbelül két perccel azután, hogy Scarlettet kidobtam, megcsörrent a telefon.

– Mégis mi a fenéért rúgtad ki Scarlett Bodine-t? – förmedt rám nagyi minden bevezető nélkül.

Remek. A szomszédom egy valódi pletykafészek.

– Neked is jó reggelt. Mi újság Rómában?

– Ne gyere nekem ezzel a „mi újság Rómában” szöveggel! – felelte nagyi. – Te vagy a kedvenc unokám, Devlin, és tisztában vagyok vele, hogy nehéz időszakon mész most keresztül. De akkor sem lehetsz tapló a szomszédokkal.

– Nagyi, betört a házadba, és csinált valami hideg rántottát. – Kivágtam a kukába, és inkább csináltam még egy kávét magamnak. Már hónapok óta nincs étvágyam.

– Scarlett így mutatja ki, hogy barátságos.

– Ezek szerint te egy olyan városban élsz, ahol a betörés a barátság jele.

– Tényleg emlékeztetnem kell téged arra, hogy olyan világban élünk, ahol a barátaid és a családtagjaid bármikor hátba szúrnak, csak hogy feljebb jussanak a táplálékláncban?

– Kicsit túldramatizálod a dolgot – mondtam mosolyogva. Nagyi nem győzte hangoztatni, hogyan érez a politika világa iránt, amelyben a szüleim és én mozgunk.

– Kérlek, légy kicsit kedvesebb a Bodine lánnyal. Értem én, hogy nem vágysz társaságra, de a múlt héten halt meg az apja, szóval nagyra értékelném, ha legalább megpróbálnál egy kicsit udvarias lenni.

Hirtelen úgy éreztem, mintha én lennék a legnagyobb seggfej az egész Appalache-hegység környékén. Lerogytam az egyik étkezőszékre.

– Erről nem tudtam.

– Hát akkor most már tudod. Viselkedj rendesen!

A pulton heverő listára néztem.

– Igenis, asszonyom!

– Itt van mellettem Estelle is. Szeretne üdvözölni.

A nagyi átadta a telefont a barátnőjének.

– Helló, szépfiú – mondta Estelle éneklő hangon.

– Szia, Stell! Na, milyen az európai körút? – kérdeztem komoran.

– Egyszerűen fantasztikus. Tegnap hajnalig pezsgőztünk egy csapat dán hölggyel. De nagyon aggódom miattad!

Estelle és a nagyi már tíz éve együtt vannak. Elég megdöbbentő fordulat volt, még az én liberális szüleim számára is, de most már el sem tudtam volna képzelni a nagyanyámat a szikár, pimasz társa nélkül.

– Minden rendben lesz – füllentettem.

– Bootleg ideális hely a gyógyuláshoz – mondta Estelle. – Próbáld meg összeszedni magadat, ne zárkózz be, mint Henrietta van Sickle.

– Megkérdezhetem, ki is ő?

– Henrietta van Sickle egy kunyhóban él a hegyekben, és csak havonta egyszer jön le a városba bevásárolni. Állítólag húsz évvel ezelőtt némasági fogadalmat tett. Eddig még nem szegte meg.

Bár az is lehet, hogy Henrietta van Sickle csupán megcsömörlött a világtól, és szeretné, ha mindenki békén hagyná, gondoltam magamban.

Némasági fogadalom és egy elhagyatott faház? Annyira megtetszett az ötlet, hogy máris elraktároztam hivatalos B tervként. Igaz, az életem helyreállítására nem volt A tervem. De legalább már tudtam, hogy van tartalék tervem.

– Figyelj csak, hamarosan indul a busz, megyünk egy sztriptízműsorra. Megtennéd nekünk azt a szívességet, hogy időnként kimozdulsz? Akár Scarlettet is elviheted magaddal. Az a lány tele van élettel.

– Jó szórakozást – feleltem kimérten.

Elköszöntünk egymástól, és befejeztük a hívást. Csak bámultam a telefont a kezemben, majd a tekintetem a pulton levő névkártyára tévedt.

„Majd hívj, ha meggondoltad magad” – vetette oda lazán Scarlett, amikor kituszkoltam az ajtón.

– A francba! – motyogtam magamban.

*

– Új lépcsőfokokra lesz szükség – mondta Scarlett, miközben felírt néhány dolgot a jegyzetfüzetébe. – És az az oldalablak teljesen kirohadt. Ki kellene cserélni, hogy télen ne legyen olyan huzatos a ház.

Huszonnégy órával azután, hogy kidobtam, már vissza is jött a házba, átnézte a javításra szoruló dolgok listáját, és hozzáadta a saját ötleteit is.

Szótlanul mentem utána a házban, és egyfolytában azon tűnődtem, vajon tényleg ennyire profi, vagy csak jó lehetőséget lát arra, hogy lehúzzon egy távolról jött seggfejet.

– És az ég szerelmére, engedd meg, hogy eltüntessem azt a szörnyű rózsás szőnyeget az emeletről.

Tényleg rettenetes látvány volt.

– Ilyesmivel is foglalkozol?

– Ismerek egy fickót. De én is fel tudom szedni a régit, így valamennyit spórolhatunk. Azóta gyűlöljük egymást azzal a szőnyeggel, mióta a nagyid beköltözött.

– Írd fel a listára! – Ez volt az egyik előnye annak, hogy egy családi ügyvédi iroda partnere voltam. Akkor is jött a fizetésem, amikor potenciálisan tönkretettem a hírnevemet.

Egyetértően bólintott.

A lista egyre nőtt, és én eljutottam arra a pontra, hogy mindenre rábólintottam, csak hogy lássam, mire képes a lány.

Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint bármelyik mesterember, akit ismertem. Az igazat megvallva ez elég szexista észrevétel volt, ami egyáltalán nem vallott rám. Bár ott fityegett a szerszámtartó a derekán, és fejlámpa volt a fején, Scarlett inkább hasonlított egy általános iskolai rajztanárra, mint egy nehéz fizikai munkát végző vállalkozóra. Ráadásul észbontóan gyönyörű volt.

Mindig is gyönyörű nők vettek körül. Apám szenátor volt, és mielőtt visszavonult, és tanácsadó céget nyitott volna, Annapolis és Washington D. C. között ingáztunk. Ebben a közegben mindenki tökéletes volt, legalábbis kívülről. Ehhez képest Scarlett egy kisteherautóval érkezett, maszatos volt az álla, és a farmerje térdén fűrészpor és sárfolt éktelenkedett. Egyébként jól állt rajta a farmer. Egy tinifiú szobájának a falát díszítő poszteren lenne a helye a szexi farmernadrágjában és Henley pólójában. Soha nem gondoltam volna, hogy egy szerszámos öv ilyen szexi lehet, de Scarlett ringó csípőjét látva újraértékeltem az álláspontomat.

– Jól van – mondta Scarlett, miközben a ceruzáját visszacsúsztatta az övébe. – Elkészítem az árajánlatot, de egy hozzávetőleges értéket most is mondhatok. – Olyan összeget mondott, amitől nem szédültem el. – Ennyi lesz a Louisa nagyinak járó baráti és családi kedvezménnyel – mondta, miközben tovább jegyzetelt.

A válla fölött megpróbáltam belekukucskálni a füzetébe. Olyan volt a kézírása, mint egy hároméves gyereké, aki még nem tudta eldönteni, hogy jobb- vagy balkezes-e.

– Gondold át, aztán majd értesíts – mondta, letépte a papír sarkát, és a kezembe nyomta.

– Vágjunk bele – döntöttem. Annyira szerettem volna látni, hogy tényleg képes-e mindent megcsinálni, és legalább ennyire szerettem volna meghálálni a nagyinak és Estelle-nek, hogy itt lehetek.

– Oké – mondta Scarlett. – Akkor holnap már neki is látok a terasznak, és majd beütemezek pár kisebb munkát is. A héten még be kell fejeznem egy tetőt, és van még egy kis gipszkartonozás is, de utána már jobban ráérek.

– Jól hangzik – feleltem.

Ha meg is lepődött a hirtelen döntésemen, nem mutatta.

– Remek. Figyelj, ha már itt vagyok, megnézem a tetőt is. Tavaly végeztem már némi javítást rajta, most gyorsan lecsekkolom, nincsenek-e újabb kilazult zsindelyek.

Felnéztem. A tető legalább három emelet magasan volt. A földszinten volt a garázs és a pince.

– Hát jó. – Nem voltam különösebben elragadtatva az ötlettől, hogy olyan szédítő magasságban mászkáljon.

– Nyugi, neked nem kell felmenned – mondta, és megpaskolta a karomat, mintha egy rémült kiskölyköt akarna megnyugtatni. – Megoldom.

A kisteherautóhoz lépett, és leemelte a létrát a csomagtartóról.

– Hozzam? – ajánlottam fel a segítségemet.

Furcsa pillantást vetett rám.

– Egy alumíniumlétrával talán még elbírok.

A ház elejének támasztotta a létrát, és teljesen kihúzta. Innen nézve nagyjából kétemeletnyi magasság volt, de akkor is elég rémisztőnek tűnt. Rátette csizmás lábát az első fokra, és addig hintáztatta a létrát, amíg bele nem mélyedt a virágágyásba.

Scarlett már félig felmászott, mire kinyújtottam a kezem, hogy tartsam a létrát.

– Te most tényleg fel akarsz mászni oda? – kiáltottam utána.

Fél kézzel kapaszkodott a létra tetején, és nevetett.

– Ne aggódj, Dev. Neked nem kell felmásznod ide.

Nem arról volt szó, hogy féltem a magasságtól. Soha nem okozott gondot korábban. Csakhogy mostanában mindentől féltem. Az ismerős dolgoktól ugyanúgy, mint az ismeretlenektől. Távol voltam a munkámtól, az otthonomtól, Annapolistól. A távollétnél csupán egyetlen rosszabb dolog volt: a gondolat, hogy vissza kell mennem. Annyira kockázatkerülő lettem, hogy már az is óriási feladatnak tűnt, hogy ki kell mennem a házból. Három napja voltam már Bootlegben, és még mindig nem merészkedtem messzebb a telekhatárnál, ahol Scarlett bulija volt.

Összehúzott szemmel néztem fel a magasba, de már csak annyit láttam, hogy Scarlett átlendíti a lábát a tetőre, és eltűnik. Az ég ma valahogy kékebb volt, mint máskor, a nap erősebben sütött. És az a belső üresség, ami akkor költözött belém, amikor felfedeztem, hogy a nő, aki három éve volt a feleségem, a házassági szerződésünket tanulmányozza a reggelizőasztalnál, már nem is érződött olyan erőteljesnek. Az utolsó nárciszok táncoltak a szélben a lábam körül.

– A francba! – motyogtam az orrom alatt. Talán csak fel tudok mászni egy rohadt létrán, és kiülni a kicseszett tetőre. A golyóim még megvannak. Azokat Johanna nem kapta meg a váláskor.

Mászni kezdtem. Igaz, kicsit sajogtak az ujjaim, ahogy görcsösen markoltam a létrát. És talán egy kicsit a térdem is remegett. De ahogy elértem a tető peremét, és óvatosan ráléptem a zsindelyre, hatalmasat sóhajtottam, és hónapok óta most először éreztem azt, hogy szabadon lélegzem, végre nem fojtogat semmi.

– Megcsináltad – vigyorgott rám Scarlett a tetőgerincről, ahol épp a kéményt vizsgálta.

– Igen – feleltem. A tavat néztem, innen sokkal jobb kilátás nyílt, mint a házból. Az a végtelennek tűnő, csillogó felület vonzotta a tekintetet, és nem eresztette. A fák friss, zöld levelei táncoltak a szélben. Itt fent erősebbnek tűnt a szél. Azon tűnődtem, hogy elég erős-e ahhoz, hogy elfújja a fejem felett tornyosuló felhőket.

– A javítás rendben, nincs újabb sérült zsindely, aggodalomra semmi ok – jelentette ki Scarlett, majd felállt és odalibbent hozzám. Olyan lazán mozgott, mintha a földön sétálna.

– Remek.

– Nem is olyan rossz, ugye? – mondta, és közben a vizet bámulta.

– Nem rossz – ismételtem meg.

Mély lélegzetet vett, megtöltve tüdejét a friss, tavaszi levegővel.

– Imádom a tavaszt. Minden új életre kel.

Bárcsak igaz lenne!

Mindketten hallottuk. Fémes csattanás, mindketten felkaptuk a fejünket, és rémülten néztem, ahogy a létra az oldalára billen, és eltűnik alattunk.

– A rosseb! – káromkodta el magát Scarlett, és a tető széléhez ugrott.

Utánamásztam, és megragadtam a szíját, amikor kihajolt a tető peremén.

– Jézusom, Scarlett, nehogy már lebukfencezz a nagyi háztetőjéről.

– Tizenkét éves korom óta mászkálok tetőkön – közölte, és a szemét forgatta az aggodalmam láttán.

– És hányszor estél le? – kérdeztem.

– Hatszor vagy hétszer – vonta meg a vállát, mintha semmiség lenne.

A saját lelki nyugalmam érdekében elvonszoltam őt a tető széléről.

– Csapdába estünk. Itt ragadtunk fent. – Éreztem, ahogy a pánik egyre jobban eluralkodik rajtam, és gyűlöltem magam miatta. A szorongás, ami akkor ütötte fel ocsmány és gonosz fejét, amikor rájöttem, hogy az egész életem hazugság, újra visszatért, és ököllel csapott a mellkasomra.

– Maradj nyugton a seggeden – mondta szigorúan Scarlett. Leültetett, én pedig megpróbáltam nem gondolni arra, milyen magasan vagyunk. Leült mellém, és addig bámult rám mereven, amíg rá nem néztem. – Nyugi, minden rendben lesz. Itt a mobilom. Oké?

Megnyugtatott. Utáltam, hogy ezt kellett tennie, de muszáj volt.

Bólintottam. Megszorította a térdemet. Sokat segített az érintése.

– Félsz a magasban? – kérdezte, a tájszólása kicsit tompította a szavak élét.

Megráztam a fejemet, és behunytam a szemem.

– Az élettől félek.

Két kezébe fogta az arcomat, én pedig kinyitottam a szememet. Átható szürke szeme – szinte ezüstösen csillogott – csak pár centire volt az enyémtől. Puha, rózsaszínű ajka szinte súrolta az arcomat.

– Devlin McCallister, minden rendben lesz.

Ez úgy hangzott, mint valami ígéret. Vagy talán fenyegetés. Tök mindegy. Úgy kapaszkodtam a szavaiba, mint a mentőkötélbe a viharban.

– Szavadon foglak.

– Hát, majd meglátjuk, hogy alakul ez a kapcsolat, lehet, hogy máshol is fogsz még engem – mondta egy eltúlzott kacsintás kíséretében, én pedig éreztem, hogy elmosolyodom.

Scarlett úgy borzolta össze a hajamat, mintha kiskölyök lennék.

– Felhívom a bátyámat. Gyorsabban levisz minket, mint a gravitáció. – Nem ment el mellőlem, inkább még közelebb húzódott. – Gibs, merre vagy? – Nem hallottam a választ, de el tudom képzelni, hogy tett valami szarkasztikus megjegyzést. – Oké, ha van egy kis időd, segíthetnél a kedvenc hugicádnak. Itt ülök Louisa nagyi házának a tetején… – Elhallgatott, az arca elkomorult. – Dehogy estem le… Nem, nem kell mentőt hívni… Jézusom, Gibs, nyugodj már meg! Eldőlt a létra. Dev és én fennragadtunk a tetőn, és kezdek marha éhes lenni. – Hallgatott, szemét az égre emelte. – Köszönöööööm – énekelte, aztán kinyomta a telefont. – Tudja, hogy ha az éhséget említem, vészhelyzet van. Tíz perc, és itt lesz.

5.

SCARLETT

Gibson morcosan méregetett, ahogy a csizmás lábam földet ért.

– Nem estem le sehonnan. Becsszó – mondtam, és megpaskoltam a karját. Fűrészpor és lazúr illata csapta meg az orromat.

Devlin is lemászott utánam. Már nem volt annyira zöld, amint a lába ismét szilárd talajon volt.

– Köszönöm a mentést – mondta Devlin Gibsonnak.

Az a bunkó bátyám csak morgott. Bokán rúgtam.

– Jaj, a fenébe már, Scarlett! – Meglökött, én meg jót nevettem.

– Elnézést kérek, amiért ilyen hülye barom a bátyám, Dev. Munka közben zavartam meg. Körülbelül annyira örült neki, mint amikor álmából riasztom fel.

Gibson nagyot sóhajtott.

– Nem gond. Úgyis pont befejeztem a lazúrozást.

– Gibson a legjobb asztalos az országnak ezen a részén – mondtam Devlinnek. – Próbálom rávenni a nagyidat is, hogy bízza rá a konyhája átalakítását. Szerintem lassan sikerül meggyőznöm.

– Van még valami? – kérdezte Gibson.

– Szabadon távozhatsz – mondtam, nagyvonalúan elbocsátva őt.

Elindult, és egyfolytában azt morogta, hogy csak púp vagyok a hátán, de pár lépés után megállt.

– Nesze. – Kihúzott egy cukorkát a zsebéből, és odadobta nekem.

Sok mindent el lehet mondani Gibson Bodine-ról, de a bátyámnak aranyból van a szíve. Csak egy rakás tövis alatt rejtőzik. Meg pár szörny és tűzokádó sárkány védi. De akkor is hatalmas szíve van, csak kevesen tudják.

– Kösz, Gibs – mondtam, miközben kibontottam a cukorkát. Szó nélkül bepattant a kocsijába, és elhajtott. Legalább nem hagyott fekete keréknyomokat Louisa nagyi kocsifelhajtóján. Azért annyira nem volt Neander-völgyi. – Nincs kedved ebédelni? – kérdeztem Devtől.

– Ebéd?

– Tudod, van az az étkezés a reggeli és a vacsora között.

– Tudom, mi az ebéd.

– Holdfény? Van kedved?

– Házi pálinkát akarsz ebédelni?

– Az egy étterem, okostojás. Ők készítik a legjobb pulykás szendvicset, amit életemben ettem.

Még mindig kicsit sápadtnak tűnt. Mégsem hagyhattam magára a válság kellős közepén. És Whit kajájánál nincs jobb orvosság.

Nem úgy tűnt, mintha meggyőztem volna.

– Hányan látogattak meg ma? – kérdeztem, kijátszva az aduászomat.

– Téged és a bátyádat is beleszámítva? Négyen.

– Hát persze – bólintottam. – Mindenki kíváncsi rád. Ha többet mutatkozol a városban, már nem leszel a mogorva idegen. Nem fognak állandóan becsengetni hozzád egy tányér sütivel, ha néha kimozdulsz itthonról.

Még mindig bizonytalankodott.

– Azt mondod, ha bemegyek a városba, békén hagynak?

– Nem egészen. De nem kopogtat majd annyi idegen az ajtódon.

– Nem is tudom, Scarlett. Túl sok minden jár a fejemben mostanában.

– De ennie mindenkinek kell. Na gyere, meghívlak. – Belé karoltam, hogy ne bizonytalankodjon tovább.

Szegény srác tiltakozni sem tudott, szinte belöktem a furgonom utasülésére. Ez a tekintet ismerős volt. Idegsokk. Valamikor régen, amikor még sokkal fiatalabbak és hülyébbek voltunk, négyesben csatangoltunk a befagyott tavon. Jameson alatt beszakadt a jég. Az ő szemében láttam ugyanezt a döbbenetet. Rögtön élőláncot alkottunk, és kihúztuk a jéghideg vízből. Aztán ott feküdtünk a jégen, reszketve, egyszerre sírtunk és nevettünk. Amikor valamelyikünk bajba került, a többiek mindig ott álltak mögötte. Devlin mögött nem volt élőlánc, az ő hátát nem védte senki.

Menet közben megmutattam neki a várost.

– Arra vannak a meleg vizes források. Kellemesen felmelegítik a tó vizét, és őrült sok turistát vonzanak. A város szélén van néhány termálfürdő is. És ott van a kilátó – mutattam a dombon levő rácsok felé. – Mesélt neked a nagyid Bootleg történetéről?

– Nem mondott semmit – válaszolta Devlin. Tenyerét a farmerjébe dörzsölte. Látszott, mennyire ideges, de legalább már egész mondattal válaszolt.

– Szóval Bootleg Nyugat-Virginia legvirágzóbb városa volt a szesztilalom idején.

– Már értem, akkor innen a név{1} – mondta Devlin.

– A dédapám, Jedidiah Bodine volt az első, aki whiskey-készítésbe kezdett, és a házi whiskey-je holdfény néven vált híressé. A városban hamarosan több helyen is nyíltak zugwhiskey-készítő helyek, és csütörtök esténként csónakokba rakták a szeszt. A kilátónál őrséget állítottak. Áteveztek a tó túlpartjára, ahol átadták a szeszt, amit aztán továbbszállítottak D. C.-be és Baltimore-ba.

Devlin nem fűzött hozzá kommentárt, én pedig meséltem tovább, ahogy végigmentünk a Fő utcán, és megmutattam neki az érdekesebb helyeket. Például azt, ahol a rendőrök üldözőbe vették Jedidiah autóját, és a vad autós üldözés a szeszfőzdéje felrobbanásával végződött. Erről az eseményről a mai napig minden évben megemlékezünk pirotechnikai eszközök segítségével.

Lehúzódtam a járda szélére, nagyjából fél háztömbnyire az étteremtől. A Holdfény egy háromemeletes épület földszintjén volt. Az egész épületben szalonna és sült krumpli illata terjengett. A reggeli szagos emlékeztetői.

Bevittem Devlint, és lehuppantunk az étterem végében levő kedvenc bokszomba. Innen jól láthattam mindenkit, aki megfordult az étteremben.

Devlin kicsit bizalmatlanul szemlélte az asztalon heverő zsíros étlapot. Nekem már meg sem kellett néznem. Kívülről tudtam az egészet.

– Szia, Scarlett – üdvözölt Clarabell, a Holdfény tulajdonosa és főpincére, és vörös kontyából kihúzta a ceruzáját. A férjével, Whitfielddel, az étterem szakácsával együtt már több mint húsz éve szolgálták fel a finomabbnál finomabb falatokat. – Mi újság?

– Minden oké, Clarabell – válaszoltam, figyelmen kívül hagyva a tényt, hogy Devlin épp most esett át egy ideg-összeroppanáson a háztetőn. – Köszönöm a pepperonis tekercseket, amiket a múlt héten küldtél. Nagyon kedves volt tőled.

– Nagyon szívesen. Örülök, hogy ízlett. Mit hozhatok nektek?

– Én egy pulykás szendvicset kérek, meg egy Pepsit – mondtam, és az asztal szélére toltam az étlapot.

Devlin felnézett az étlapból, tekintetéből tanácstalanság tükröződött.

– Én is ugyanazt kérem – mondta végül.

Clarabell jellegzetes félmosolya kíséretében elvette az étlapokat az asztalról.

– Részvétem a papád miatt, Scarlett – mondta, és elindult a pult felé.

A véletlenek furcsa összjátéka, hogy pontosan egy héttel ezelőtt ugyanitt ültem az apámmal, és megpróbáltam egy kis kávét és sült krumplit belediktálni, hogy kijózanodjon.

– A nagyi említette, mi történt az apáddal – kezdte Devlin. – Őszintén sajnálom.

– Köszönöm – feleltem rekedt hangon. Egyelőre még nem szoktam hozzá a gondolathoz, hogy nincs többé. Minden reggel az volt az első gondolatom, milyen nehéz lesz apába lelket verni, segíteni összeszedni magát, hogy elindulhassunk dolgozni, már ha egyáltalán olyan állapotban volt, hogy el tudott kísérni. Még mindig ezzel a gondolattal ébredtem, de aztán tudatosult bennem, hogy erre már nincs szükség. Fájdalmasan pontosan emlékeztem arra a pillanatra, amikor reggel beléptem a hálószobájába, és ott találtam kihűlve.

Azóta minden reggelem valóságos pokol. Muszáj volt elfoglalni magam valamivel, hogy fel tudjam dolgozni magamban, de még nem tudtam szembenézni a valósággal.

– Számítottam rá – vallottam be. – Csak idő kérdése volt.

Nem akartam még jobban bemocskolni az apám emlékét azzal, hogy felidézem, mennyi keserűséget okozott az egész családnak. Olyan ember előtt meg főleg nem, aki nem is ismerte.

– Sajnálom – mondta Devlin egyszerűen, őszintén, kedvesen.

– Köszönöm – feleltem, és gyorsan témát váltottam: – Egyébként hogy érzed magad?

Közben Clarabell visszajött az italokkal, és ránk kacsintott. Devlin a szívószállal babrált.

– Azt hiszem, magyarázattal tartozom neked – mondta.

Figyeltem az arcát. Bár most komoran összeráncolta a homlokát, egész jóképű volt. Az a szögletes álla kimondottan tetszett. És a borostája! Az volt a gyengém. Nyugtalan szeme kávébarna színű volt. Világosbarna, majdnem szőke haja nem látott fésűt, csak az ujjaival igazgatta meg.

– Nem tartozol nekem semmivel, amíg be nem fejezem nálad a munkát – mondtam. Ha úgy gondolja, hogy kizárólag munkakapcsolat lesz köztünk, az is egy lehetőség. Bár ha őszinte akarok lenni, kicsit csalódottnak érezném magam.

– Nehéz időszakon mentem keresztül az utóbbi időben – mondta. – De ez nem olyan, mint amikor valaki elveszíti a szüleit.

– Ne versenyezzünk, hogy kinek nagyobb a fájdalma – mondtam, és megszorítottam a kezét, mielőtt felvettem volna az italomat. – A fájdalom az fájdalom.

Elhúzta a száját.

– Nős voltam. Gyakorlatilag még pár hétig az is maradok.

– Elválsz, vagy elteszed láb alól? – kérdeztem lazán.

A szája sarkában megjelent egy halvány mosoly.

– Majd értesítelek.

– Mi történt?

– Abban a tévhitben éltem, hogy társak vagyunk. Azt hittem, hogy együtt építünk valamit, egy úton járunk. És közben nem vettem észre, hogy félrekefélt.

– Hoppá.

– Bocs, ez kicsit talán durván hangzott – húzta el a száját.

– Ismerted a pasit? – Ha az ember Bootlegben nő fel, feljogosítva érezheti magát arra, hogy a másik embert kifaggassa, függetlenül attól, hogy rá tartozik-e a dolog, vagy sem.

Devlin nagyot sóhajtott, minden szavát alaposan átgondolta.

– Az a helyzet, hogy talán jobban ismertem, mint a feleségemet. Kollégák voltunk. Mindketten Maryland kongresszusi képviselői voltunk.

– Csak voltatok? – faggattam tovább.

– Most épp nincs ülésszak, szabadságra mentem, és próbálom összeszedni magam.

Az volt az érzésem, sokkal többről van szó, mint amit most elmondott. Úgy döntöttem, türelmes leszek… legalábbis egyelőre.

– És szembesítetted vele? – kérdeztem, az államat a kezemre támasztva.

– Nem igazán, vagy legalábbis nem úgy, mint szerettem volna. Igazából nem is tudtam, hogy megcsal. Azt terveztem, hogy pár év múlva indulok a szenátusi választásokon. Ha az ember a politikai karrierjét akarja építeni, évekkel előre kell gondolkodnia. Így nem fordítottam elég figyelmet a jelenre. Talán jobban oda kellett volna figyelnem.

– Tudott a karriertervedről?

– Hát persze.

– Akkor ez kibaszottul az ő hibája volt, Dev, nem a tiéd.

– Tehettem volna többet is a kapcsolatunk érdekében, elérhetőbbnek kellett volna lennem…

– Ó, igen, de ettől még nem kellett volna más farkával játszadoznia – közöltem nyersen. – Ne mentegesd, ne próbáld megmagyarázni, hogy miért neki van igaza. Nem kényszerítette senki, hogy mással feküdjön le. Szóval ne agyalj már azon, hogy „mi lett volna, ha?”, ezzel csak az idődet pocsékolod. Meg az energiádat. És ettől egy fikarcnyival sem fogod jobban érezni magadat. – Devlin csak pislogott a nyers véleményem hallatán. – Meg fogod bánni, hogy nem szembesítetted a tettével – jósoltam.

– Ha kérdezek most valamit, őszintén válaszolsz?

– Naná.

– Mi az a pepperonis tekercs?

– Ez most komoly? – Teljesen elképedtem a kérdésén. – Szent egek! Clarabell, hozz ennek az embernek egy pepperonis tekercset, de gyorsan!

6.

DEVLIN

A pepperonis tekercs, amit az óriási pulykás szendvics után még sikerült legyűrnöm, tényleg nagyon finom volt. Az elmúlt hónapokban nem volt étvágyam, és nem sikerült elvonszolni magam az edzőterembe sem. Ennek egyenes következménye volt, hogy lassan minden erőm és energiám elhagyott. A testem, amire egykor olyan büszke voltam, egyre sorvadt, nem igazán tetszett a kép, amit láttam a tükörben. Talán egy-két pepperonis tekercs majd visszavezet az edzőterembe és az életbe.

Scarlett rácsapott a kezemre, amikor a pénztárcámért nyúltam. Ő fizetett, közben Clarabell-lel fecsegett valami softballmeccsről, bár nekem inkább ivóversenynek tűnt.

Clarabell rám kacsintott, és búcsút intett, aztán elindult a bokszok mellett.

Kinyitottam az ajtót, és tartottam Scarlettnek, de ő lecövekelt a hirdetőtábla előtt. Rábökött az egyik ELTŰNT SZEMÉLY feliratú hirdetésre. Elég réginek tűnt a plakát.