Nőnek születtek

Bedő Éva

Nőnek születtek

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

I. RÉSZ

1. fejezet – Katalin

A csengő már a harmadik percben szólt, mire Katalin végre becsukta maga mögött a tanári szoba ajtaját. Odabent még ott "gőzölgött" a kávéja, érintetlenül, az asztal szélén, ahogy hagyta reggel nyolckor, amikor az igazgatóhelyettes beszólt, hogy „csak két percre” van szüksége rá.

A folyosón gyerekzsivaj hullámzott, valaki futott, valaki sírt, valaki nevetett – a szokásos reggeli szimfónia, amit Katalin tizennégy éve hallgatott, és amit most is megnyugtatónak talált. Legalább itt, a saját osztálytermében, minden a helyén volt. A táblán a tegnapi házi feladat, a padok sorban, a virág az ablakpárkányon, amit még a tavalyi osztálya ültetett.

Aztán megcsörrent a telefonja.

– Bocs, tudom, hogy most van órád – Bence hangja, sietősen, ahogy mindig, amikor valami rosszat kellett közölnie. – De este megint bent kell maradjak. Egy nagy szerződés van soron, a vezetőségi ülés is elhúzódott, és most...

– Bence. – Katalin lehalkította a hangját, bár senki nem volt a közelben. – Lilinek ma délután van az időpontja a fejlesztőnél. Te ígérted, hogy elviszed.

Csend. Aztán: – Áthelyezhetnéd? Kérlek. Tényleg nem tudok most.

Katalin lenézett az órájára. Nyolc perc múlva kezdődik az órája, és még nem is ivott a kávéjából.

– Nem lehet áthelyezni, három hete vártunk erre az időpontra. – A hangja élesebb lett, mint szerette volna. – Rendben. Elviszem én. De akkor nekem kell szólnom az igazgatóhelyettesnek, hogy korábban el kell mennem, és pont ma van az az ellenőrzés is...

– Tudom, tudom, sajnálom. – Bence hangjában volt valami, amit Katalin nem tudott pontosan azonosítani – nem bűntudat, inkább türelmetlenség, mintha ez a beszélgetés is csak egy akadály lenne a napjában. – Kárpótollak érte, ígérem. Hagylak. Valaki kopogtat...

A vonal megszakadt, mielőtt Katalin bármit mondhatott volna.

Állt még egy pillanatig a tanári szoba közepén, a telefont a kezében szorongatva, aztán mély levegőt vett, ahogy azt szokta minden óra előtt, amikor a magánélet zaja nem fér bele abba az ötven percbe, amit a diákjainak szán. Betette a telefont a táskájába, felkapta a kávéját – hideg volt már –, és elindult az osztályterem felé.

Lili aznap reggel nem akart felöltözni.

Nem az a fajta makacskodás volt ez, amit a hatéves gyerekeknél megszokott az ember – nem sírt, nem toporzékolt. Csak leült a szoba közepére, a pizsamájában, és nem mozdult. Amikor Katalin megpróbálta ráadni a pulóverét, a kislány teste megmerevedett, mintha fizikailag fájna neki az érintés, és egy hangot adott ki, amit Katalin még sosem hallott tőle – nem sírás volt, inkább egyfajta zümmögő, ismétlődő nesz, mintha valamit próbálna kizárni magából.

– Lili, kicsim, mi a baj? – Katalin letérdelt mellé, próbált szemkontaktust teremteni, de a kislány tekintete elsiklott mellette, mintha a fal mögötti valamit nézné.

Végül tíz perccel később, amikor Katalin már a saját türelmét is elvesztette volna majdnem, Lili magától felállt, és felvette a pulóvert, mintha mi sem történt volna. Mintha az előző tíz perc meg sem történt volna.

Ez nem volt az első ilyen eset. Az elmúlt fél évben egyre gyakrabban fordultak elő ezek a pillanatok – a hangokra való túlérzékenység, a rutin apró megváltozásaira adott aránytalan reakciók, az, hogy Lili néha órákig el tudott játszani egyetlen tárggyal, miközben a világ többi része mintha nem is létezett volna számára. A háziorvos „figyelemre méltónak” nevezte, de nem akart korai diagnózist adni. – Minden gyerek más ütemben fejlődik – mondta, és Katalin ebbe próbált kapaszkodni, még akkor is, amikor a szíve mélyén tudta, hogy itt többről van szó.

A fejlesztő, akihez délután mentek, az első lépés volt afelé, hogy végre kapjanak valami konkrétumot. Nevet, magyarázatot, útmutatást. Bármit, ami nem a bizonytalanság ürességét jelenti.

Az ellenőrzés délelőtt tíz órakor kezdődött, és Katalin egész délelőtt azon izgult, hogyan fogja megoldani, hogy időben elérjen a fejlesztőhöz. Az igazgatóhelyettes – egy szikár, mindig sietős asszony, aki úgy nézett az emberekre, mintha egy láthatatlan checklistával mérné őket – bejelentette, hogy a megyei szakfelügyelő délután háromkor érkezik, pont amikor Katalinnak indulnia kellene.

– Nem tudom máskorra tenni, Katalin. Ez egy évek óta esedékes ellenőrzés.

– Értem. – Katalin bólintott, próbálta nem mutatni, mennyire szorongatja a mellkasát a feszültség. – Csak... nekem sajnos el kell mennem valamikor negyed négy körül. Családi ügy.

Az igazgatóhelyettes szemöldöke felszaladt, de nem kérdezett tovább. – Oldd meg valahogy.

Katalin egész nap azon törte a fejét, hogyan oldja meg. Végül, amikor Bence délben sem válaszolt az üzenetére, meghozta a döntést: elviszi Lilit magával az iskolába, és onnan indulnak együtt a fejlesztőhöz, amint az ellenőrzés véget ér – vagy amint lehet.

Nem volt ideális megoldás. De más nem maradt.

Lili meglepően jól viselte a helyzetet.

Katalin egy sarokasztalhoz ültette a saját tanterme hátuljában, papírral és ceruzával, és arra számított, hogy percek alatt fel fog bomlani a rend – hogy Lili nem fogja bírni a zajt, az idegen környezetet, azt, hogy nem otthon van. De a kislány, miután körülnézett, és megtalálta a saját kis szegletét, elkezdett rajzolni, és onnantól kezdve szinte tudomást sem vett a körülötte zajló óráról.

A szakfelügyelő, egy kimért, ősz hajú férfi, aki a terem hátuljában ült jegyzetfüzettel a kezében, egyszer felnézett Lilire, aztán vissza Katalinra, de nem szólt semmit. Katalin úgy tartotta az óráját, ahogy máskor is szokta – talán egy fokkal feszesebben, egy fokkal tudatosabban minden szavában –, és valahol a tudata hátsó zugában folyamatosan ott motoszkált a kérdés: vajon most, éppen most néz-e rá Lili, vagy elveszett megint valahol a saját belső világában.

Az óra végén az ellenőr odament hozzá. – Szép munka volt – mondta, majd Lilire pillantott. – A lánya?

– Igen. – Katalin próbált könnyed hangot megütni. – Ma kivételesen velem kellett legyen.

Az ellenőr bólintott, nem firtatta tovább. – Látszik, hogy jól kezeli a helyzeteket. Mind a kettőt.

Katalin csak akkor engedte ki a levegőt, amikor az ellenőr kilépett a teremből.

A fejlesztőhöz háromnegyed négyre értek, félórás késéssel. A recepción egy türelmes, halk hangú nő fogadta őket, és amíg Lilit bevitték a szobába, Katalin egyedül maradt a váróban, a táskájában turkálva a telefonja után, hogy még egyszer megpróbálja elérni Bencét.

Nem vette fel.

A váróteremben ült egy másik nő is, valamivel idősebb, elegáns, de fáradt tekintettel, aki egy kisfiú mellett várakozott. Röviden összenéztek – az a fajta összenézés, amit csak azok a szülők ismernek, akik ugyanabban a bizonytalanságban élnek –, aztán mindketten visszafordultak a saját gondolataikhoz.

Negyvenöt perccel később a fejlesztő – egy középkorú, higgadt hangú nő – kihívta Katalint egy rövid beszélgetésre, amíg Lili még a szobában rajzolt.

– Még korai bármit kimondani – kezdte a nő óvatosan –, – de amit ma láttam, és amit ön elmondott az elmúlt hónapokról, az egyértelműen mutat bizonyos jeleket. Javasolnék egy részletesebb kivizsgálást egy gyermekpszichiáternél, aki az autizmus spektrumára specializálódott.

A szó ott lebegett a levegőben – autizmus –, és Katalin érezte, ahogy valami megszorul a mellkasában. Nem sokk volt, inkább egyfajta megkönnyebbülés, ami furcsa módon fájdalommal vegyült: végre volt egy szó, egy irány, valami, amibe kapaszkodhat. De ugyanakkor az is ott volt benne, hogy ez a szó most már örökre hozzá fog tartozni Lili történetéhez, és Bence – Bence, aki most sem volt itt, hogy hallja ezt – fogalma sincs róla, mi történt ma délután.

– Van egy kolléganőm, akit ajánlanék – folytatta a fejlesztő, és felírt egy nevet egy papírra. – Dr. Székely Dóra. Kifejezetten ilyen esetekkel foglalkozik, és a visszajelzések alapján nagyon jó vele dolgozni.

Katalin megköszönte, elrakta a cetlit a táskájába, és amikor Lili kijött a szobából, mosolyogva, mintha semmi sem történt volna a világon, Katalin lehajolt hozzá, és erősen magához ölelte.

– Jó voltál ma, kicsim. Nagyon jó voltál.

Hazafelé az autóban Lili a hátsó ülésen ült, kifelé bámult az ablakon, halkan dúdolt magának valamit, amit csak ő ismert. Katalin a visszapillantó tükörből nézte néha, és közben azon gondolkodott, hogyan fogja ezt elmondani Bencének – és vajon egyáltalán mikor ér haza ma este, hogy elmondhassa.

A telefonja megcsörrent, amikor már majdnem otthon voltak. Bence száma. Katalin egy pillanatig habozott, mielőtt felvette.

– Szia. Bocsánat a mai napért – mondta Bence, és a hangjában most is ott volt az a bizonyos sietősség, mintha máris a következő dologra gondolna. – Hogy ment az ellenőrzés?

– Jól – felelte Katalin röviden. Nem mondta el a fejlesztőnél történteket. Nem most, telefonon, az autóban, Lilivel a háta mögött. – Este beszéljük meg, jó? Mikor jössz haza?

– Még nem tudom. Talán tíz körül. Ne várj meg.

Katalin nem válaszolt azonnal. Kinézett a szélvédőn, a lassan sötétedő utcára, és először, talán először az elmúlt hónapokban, egy apró, alig érzékelhető gyanú kezdett formálódni benne – nem konkrét, nem megfogalmazható még, csak egy érzés, hogy valami nem stimmel abban, ahogy Bence beszél, ahogy mindig „bent kell maradjon”, ahogy sosem ér rá, amikor a legnagyobb szükség lenne rá.

– Rendben – mondta végül. – Akkor holnap beszélünk.

Letette a telefont, és befordult a saját utcájukba, ahol az esti fények már kigyulladtak az ablakokban, és minden pontosan úgy nézett ki, mint bármelyik másik este – csendes, rendezett, otthonos. Csak Katalin tudta, hogy valami elkezdődött ma, valami, aminek még nem látta a végét.

2. fejezet – Anna

A bíró kimondta az ítéletet negyed tizenkettőkor, és Anna abban a pillanatban már tudta, mielőtt a szavak véget értek volna, hogy megnyerte.

Nem a bíró hangsúlyából érezte – az öregúr olyan egyenletes, fáradt monotonitással olvasta fel a döntést, mintha harminc éve ugyanazt a mondatot ismételgetné –, hanem abból, ahogy az ellenérdekű fél ügyvédje összecsukta az aktáját egy kicsit túl gyorsan, egy kicsit túl hangosan. Az ilyen apró mozdulatok sosem hazudtak.

– Köszönöm, bíró úr – mondta Anna, amikor felállt, és igyekezett, hogy a hangjában semmi diadalmaskodás ne legyen. A győzelmet nem kellett megjátszani; elég volt higgadtan levezetni, mert a higgadtság volt az, amivel a legjobban le tudta fegyverezni azokat, akik alábecsülték.

Az ügyfele, egy negyvenes éveiben járó, a válóper alatt láthatóan összeroppant nő, könnyek között ölelte át a folyosón. – Nem is tudom, hogyan köszönjem meg.

– Nincs mit megköszönni. Ez a munkám. – Anna finoman kibontakozott az ölelésből, de közben elmosolyodott. Ezek voltak azok a pillanatok, amikért csinálta – nem a győzelem önmagában, hanem az, ahogy egy nő arcáról lassan eltűnik a rettegés, és helyébe valami más lép. Megkönnyebbülés. Talán remény.

A folyosón, amikor visszafelé indult az irodájába, csörgött a telefonja. Zsófi, a titkárnője.

– Anna, itt van egy új ügyfél, most érkezett, azt mondja, sürgős. Egy orvosnő.

– Milyen ügyben?

– Valami bérleti vita. A háziura fel akarja mondani a szerződését, méghozzá jogszerűtlenül, úgy tűnik. – Zsófi hangjában volt egyfajta érdeklődés, amit Anna jól ismert – ilyen ügyekkel nem sűrűn foglalkoztak, de mindig szívesen segítettek, ha valakit igazságtalanság ért. – Azt mondta, ajánlották neked.

– Rendben, húsz perc múlva ott vagyok.

Anna letette a telefont, és egy pillanatra megállt a bíróság lépcsőjén, hagyta, hogy a délelőtti nap az arcára süssön. Jó nap volt eddig. Csak remélte, hogy otthon is az marad.

Gábor már otthon volt, amikor Anna hazaért – ritkaság, hiszen általában ő maradt tovább az irodában, akár csak azért is, hogy ne kelljen a feleségével egy időben hazaérnie.

– Na, hogy ment? – kérdezte, fel sem nézve a laptopjáról, ami az étkezőasztalon terpeszkedett.

– Megnyertük. – Anna letette a táskáját, kibújt a cipőjéből. – A Farkas-ügyet.

Gábor most felnézett, és az arcán átfutott valami, amit Anna nagyon jól ismert már tizenkét év házasság után – az a fél másodperces rándulás, mielőtt a férfi összeszedi magát, és megpróbálja a megfelelő arckifejezést produkálni. – Gratulálok.

– Köszönöm. – Anna a hűtőhöz ment, kivett egy üveg vizet, és próbálta nem érzékelni azt a feszültséget, ami a szoba levegőjében mindig megjelent, amikor ő jó hírrel érkezett haza.

– Én meg elvesztettem a Tóth-ügyet. – Gábor hangja most már nem is próbálta leplezni a keserűséget. – A bíró tegnap még úgy tűnt, hajlik a mi oldalunkra, aztán ma reggel egyszer csak megfordult minden.

– Sajnálom. – Anna őszintén gondolta. Ismerte azt az érzést, amikor egy ügy, amiről azt hitte, biztos, kicsúszik a keze közül. – Mi történt?

– Nem tudom pontosan. Valami procedurális hiba, amit a másik fél kihasznált. – Gábor most becsukta a laptopját, kicsit túl erővel. – De ne is beszéljünk erről. Te úgyis mindig nyersz, nem igaz? Anna, a legendás ügyvéd.

Ebben a mondatban volt valami, ami mindig ott volt már – egy vékony, alig észrevehető él, amit Gábor sosem mondott ki nyíltan, de ami minden ilyen beszélgetés alatt ott lebegett közöttük. Anna néha azon gondolkodott, mikor kezdődött ez pontosan. Az elején, amikor összeházasodtak, még úgy tűnt, hogy Gábor büszke rá. Emlékezett rá, ahogy az esküvőjükön felállt, és azt mondta a vendégeknek, hogy – a feleségem a legokosabb ember, akit ismerek. – Most, tizenkét évvel később, ugyanaz a mondat vádként hangzott volna a szájából.

– Nem mindig nyerek – mondta Anna csendesen, bár tudta, hogy ez nem igazán válasz volt arra, amit Gábor valójában mondott.

– Majdnem mindig. – Gábor felállt, elindult a konyha felé. – Egyébként, ma este nem tudok vacsorázni veled. A Kovács-ügyben van egy megbeszélés.

– Rendben. – Anna nem firtatta. Az elmúlt hónapokban ezek az „esti megbeszélések” egyre gyakoribbá váltak, és Anna, aki egész nap mások házasságainak roncsait böngészte a bíróságon, kezdte felismerni a saját életében is azokat a mintázatokat, amiket máskor csak az ügyfeleinél látott.

Az új ügyfél, Dr. Székely Dóra, pontosan érkezett, egy perccel sem korábban, egy perccel sem később – Anna szerette az ilyen embereket, akiknél az idő tisztelete a jellem egyik jele volt.

– Köszönöm, hogy ilyen hamar tud fogadni – kezdte Dóra, miután leült Anna irodájában, a székben egyenes háttal, összefont kézzel. Anna azonnal érzékelte benne azt a fajta feszültséget, amit sokszor látott azoknál, akik nem szoktak hozzá, hogy segítséget kérjenek.

– Zsófi elmondta röviden a helyzetet, de szeretném, ha ön is elmesélné, a saját szavaival.

Dóra bólintott, és elkezdte – higgadtan, szinte klinikai pontossággal, mintha egy beteg kórtörténetét mondaná el, nem a sajátját. A lakás, amit három éve bérelt, most, hogy a háziura rájött, mennyivel magasabb áron tudná kiadni másnak, hirtelen "felújítási munkálatokra" hivatkozva akarta felmondani a szerződést, jóval a kikötött határidő előtt.

– Papíron minden rendben van nála, gondolom, épp ezért mert megpróbálni – mondta Dóra, és most először látszott rajta valami bizonytalanság. – De a szerződésben van egy pont a felmondási időről, amit szerintem nem tart be.

Anna jegyzetelt, de közben már azon gondolkodott, hogyan fogja felépíteni az érvelést. – Van másolata a szerződésről?

– Igen, elhoztam. – Dóra egy dossziét csúsztatott át az asztalon. – És vannak üzenetei is, amikben elég egyértelműen fogalmaz, hogy „jobb üzletet” talált valakivel, aki többet fizetne.

– Jó. Ez sokat segít. – Anna átfutotta a papírokat, és bólintott. – Dr. Székely, ez egy egyértelmű eset. A szerződés világosan kiköti a felmondási időt, és ha ő ezt nem tartja be, az ő oldalán van a szerződésszegés, nem az önén. Írok neki egy hivatalos levelet, ami valószínűleg elég lesz ahhoz, hogy meggondolja magát.

Dóra megkönnyebbülten sóhajtott. – Köszönöm. Nem is tudtam, kihez forduljak, mielőtt a kolléganőm önt ajánlotta.

Anna elmosolyodott. – Ez a munkám. Néha a legegyszerűbb ügyekben tudunk a leggyorsabban segíteni.

– Remélem, nem lesz szükségem önre gyakrabban, de jó tudni, hogy van kihez fordulnom, ha mégis – mondta Dóra, és a hangjában volt valami őszinte megkönnyebbülés, amit Anna sokszor látott azoknál, akik nem szoktak hozzá, hogy segítséget kérjenek.

– Bármikor szívesen segítek – felelte Anna, és ahogy Dóra elköszönt, nem sejtette még, hogy ez a rövid, egyszerű ügy lesz a kezdete egy sokkal mélyebb barátságnak, ami a következő hónapokban bontakozik majd ki közöttük.

Este, amikor Anna egyedül ült a konyhában – Gábor még mindig nem ért haza a „megbeszéléséről” –, az anyjára gondolt.

Nem gyakran engedte meg magának ezt a gondolatot, mert mindig ugyanoda vezetett: vissza a gyerekkori lakásba, ahol az esték egy bizonyos csend előjeleként teltek, egy csend, ami tudta, hogy hamarosan kiabálásba fog átcsapni. Az apja, aki akkor volt a legkedvesebb, amikor józan volt, és aki egy pohár után egészen más emberré vált. Az anyja, aki egyszer, amikor Anna tizenkét éves volt, becsomagolt egy bőröndöt, és elindult vele az ajtó felé – aztán visszafordult, mert az ügyvéd, akit fel tudott fogadni a kevés pénzükből, azt mondta neki, hogy az apja jó eséllyel megkapná a felügyeleti jogot, mert „jól tartja magát a bíróságon”, és az anyja „érzelmileg instabilnak” tűnne a jegyzőkönyvek szerint.

Az anyja visszatette a ruhákat a szekrénybe aznap este, és soha többé nem beszéltek a bőröndről.

Anna akkor fogadta meg magában – bár akkor még nem így fogalmazta meg, csak egy tizenkét éves gyerek dühével és tehetetlenségével –, hogy egy nap olyan ügyvéd lesz, aki nem hagyja, hogy ez megtörténjen más nőkkel. Olyan ügyvéd, aki tudja, hogyan kell felkészülni, hogyan kell bizonyítani, hogyan kell megnyerni azt a csatát, amit az anyja elvesztett.

Most, húsz évvel később, ott ült a saját konyhájában, egy üres boros pohárral a keze ügyében, és azon gondolkodott, vajon mikor jön el az a nap, amikor a saját házasságában is meg kell hoznia azt a döntést, amit az anyja nem tudott meghozni.

A bejárati ajtó kattant. Gábor lépett be, a kabátját még mindig magán tartva, az arcán valami olyan kifejezéssel, amit Anna nem tudott azonnal beazonosítani.

– Hosszú volt a megbeszélés – mondta Anna, inkább megállapításként, mint kérdésként.

– Igen. – Gábor nem nézett rá közvetlenül, ahogy levette a kabátját. – Elhúzódott.

Anna nézte egy pillanatig, aztán visszafordult a borospoharához. Nem kérdezett tovább. De valahol a tudata mélyén, ugyanott, ahol a bíróságon is dolgozott, ahol az apró jelekből következtetéseket vont le, elkezdett formálódni egy gondolat, amit még nem volt kész kimondani – sem magának, sem másnak.

3. fejezet – Dóra

A kisfiú a vizsgálóasztal sarkában ült, a lábát maga alá húzva, és nem volt hajlandó levenni a fülhallgatóját.

– Semmi baj – mondta Dóra csendesen, inkább a fiú anyjának, mint magának a gyereknek, aki egyébként sem figyelt volna a szavakra. – Hagyjuk rajta. Nincs szükségünk rá, hogy levegye.

Az anya, egy sápadt, kimerült arcú nő, bólintott, és a kezét tördelte az ölében. – A háziorvos azt mondta, valami komolyabb probléma lehet. Hogy talán... hogy talán ilyesmi.

Nem mondta ki a szót. Sosem mondták ki, legalábbis nem elsőre. Dóra hozzászokott már ehhez a bizonytalan, tapogatózó beszédmódhoz, ahogy a szülők próbáltak közelíteni a diagnózis felé anélkül, hogy ki kellene mondaniuk, mert kimondva valahogy véglegesebbnek tűnt.

– Nézzük meg együtt, mit látunk – mondta Dóra, és leguggolt a kisfiú szintjére, nem túl közel, hagyva neki teret. – Szia, Ádám. Én Dóra vagyok. Szeretem a vonatokat. Te szereted a vonatokat?

A fiú nem válaszolt szavakkal, de a szeme sarkából egy pillanatra Dórára pillantott, aztán vissza a kezében tartott kisautóra, amit forgatott, forgatott, mindig ugyanabban a ritmusban.

A vizsgálat majdnem egy órán át tartott – lassan, apró lépésekben, sosem erőltetve semmit, csak megfigyelve, kérdezve, jegyzetelve. Dóra ebben volt a legjobb: abban a türelemben, ami nem türelmetlenkedett, még akkor sem, amikor a nap tele volt beütemezve, és a váróteremben már biztosan ott ült a következő család, aggodalommal az arcán.

Az óra végén, amikor az anya és a fiú elmentek, Dóra még percekig ült egyedül az irodájában, jegyzetelve a tapasztalatait, mielőtt a következő pácienshez szólíttatta volna a recepcióst. Ez volt az a rész a munkájában, amit soha senkinek nem tudott igazán elmagyarázni – az a súly, ami minden egyes gyerek után megmaradt benne, akiknek az életét egy szóval, egy diagnózissal fogja megváltoztatni, remélhetőleg jó irányba.

Délután, a két utolsó páciens között, bekopogott Farkas doktor.

– Van egy perced? – kérdezte, már be is lépve, mielőtt Dóra válaszolhatott volna.

Farkas a rendelő egyik vezető szakorvosa volt, tizenöt évvel idősebb Dóránál, és az elmúlt hónapokban egyre gyakrabban talált ürügyet arra, hogy bejöjjön Dóra irodájába – konzultáció, esetmegbeszélés, „csak beszélgetés”. Az elején Dóra nem gondolt bele túl sokat; a szakmában megszokott volt, hogy az idősebb orvosok mentorálják a fiatalabbakat, és Farkas hírneve is jó volt.

De az elmúlt hetekben a beszélgetések egyre kevésbé szóltak szakmai témákról.

– Persze – mondta Dóra, bár a hangjában volt egy alig érzékelhető feszesség. – Miben segíthetek?

– Csak arra gondoltam, hátha lenne kedved egy vacsorához a hétvégén. Megbeszélhetnénk azt az esetet, amiről tegnap szó volt, nyugodtabb körülmények között. – Farkas elmosolyodott, és a mosolyában volt valami, ami mindig kicsit tovább tartott a kelleténél.

– Köszönöm, de a hétvégém foglalt. – Dóra a képernyőre nézett, mintha valami sürgős dolga lenne, bár valójában csak el akarta kerülni a férfi tekintetét.

– Máskor akkor. – Farkas nem tűnt csüggedtnek – inkább olyan volt, mint aki már megszokta, hogy előbb-utóbb mindenki enged. – Amúgy jól áll neked ez a szín – tette hozzá, a Dóra blúzára mutatva, és a hangja egy fokkal lejjebb csúszott, egy fokkal bizalmasabbá vált.

Dóra nem válaszolt erre. Csak felnézett, egyenesen a férfi szemébe, azzal a tekintettel, amit az önvédelmi edzésein tanított neki az oktatója – ne mutass félelmet, ne mutass zavart, csak egyenes, nyugodt jelenlétet –, és Farkas, mintha megérezte volna a hangulatváltást, kicsit hátrébb lépett.

– Na jó, megyek is. Sok a munka. – A férfi kifelé indult, de az ajtóból még visszaszólt: – Gondolkozz a vacsorán.

Amikor az ajtó becsukódott mögötte, Dóra hosszan kifújta a levegőt, és csak ekkor vette észre, hogy a keze ökölbe szorult az asztal alatt.

Este, az edzőteremben, ahol az önvédelmi óráit tartotta, Dóra végre le tudta vezetni azt a feszültséget, ami napközben felgyülemlett benne.

– Még egyszer – mondta az oktató, egy izmos, negyvenes férfi, aki húsz éve foglalkozott harcművészettel, és aki különös tisztelettel bánt a tanítványaival, mert – ahogy egyszer elmondta Dórának – mindenki más okból van itt, és mindegyik ok tiszteletet érdemel.