Lynne Marshall

Kampányfogás

Nina Singh

Érdekházasság spanyol módra

Andrea Bolter

Nekünk mindig megmarad Párizs

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Janet Maarschalk, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: Date of a Lifetime (Harlequin Special Edition)

Magyarra fordította: Hajnal Gabriella

© Nilay Nina Singh, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: Spanish Tycoon's Convenient Bride (Harlequin Romance)

Magyarra fordította: Harcsa Henrietta

© Andrea Bolter, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A mű eredeti címe: Captivated by Her Parisian Billionaire (Harlequin Romance)

Magyarra fordította: Simon András

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 107. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-337-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lynne Marshall

Kampányfogás

1. FEJEZET

Eva DeLongpre leült a számítógépe elé, hogy amíg tizenegy hónapos fiacskája, Noah szunyókál, dolgozzon egy keveset. Apró dolgozószobája egy fákkal körbevett, füves udvarra nézett, és a nyitott ablakon keresztül az orrát megcsapta a vidéken őshonos babérfák jellegzetes illata. Imádta a ház minden zugát, amelyet nagyanyja segítségével tavaly vásárolt, de legalább annyira hálás volt a fényűző életmódért, amelyet otthona nyújtott.

Egy évvel ezelőtt nem gondolta volna, hogy ilyen nehéz összeegyeztetni a munkát és a gyereknevelést. A nagyanyja támogatása nélkül el sem tudta képzelni, mihez kezd. Ő jelentette számára a biztos hátteret, és mindent, amit egykeként a felnőtté válás rögös útján nélkülöznie kellett. Anyja példájából okulva kínosan ügyelt rá, hogy a mindennapjait ne a munkája uralja, és amikor az örökbefogadás hivatalossá vált, úgy döntött, otthonról dolgozik tovább, és annyi időt tölt Noah-val, amennyit csak lehet.

A Valóra vált álmok weboldalra az utóbbi huszonnégy órában ismét temérdek üzenet érkezett. Los Angelesből Santa Barbarába költöztetett nonprofit vállalkozásával a hatvan pluszos generáció képviselőinek próbált kedvezni. Az egyik levél azonnal felkeltette az érdeklődését.

A nevem Savannah Schuster. Nyolcvannégy éves vénkisasszony vagyok – más szóval aggszűz –, és nemrég a korai demencia jeleit fedezték fel nálam.

– Manapság, Ms. Schuster, úgy mondjuk, szingli – mormogta Eva. – Mint én.

Nyugalmazott titkárnő vagyok. Sosem voltam férjnél.

Minden vágyam, hogy egyszer az életben egy jóképű férfival randevúzhassak. A választottam se nem híres, se nem elérhetetlen, de a személye maradjon az én titkom, amíg érdemleges választ nem kapok.

Ha egy mód van rá, azelőtt szeretnék sort keríteni a dologra, hogy a betegség elhatalmasodik rajtam.

Számíthatok a segítségére?

Köszönettel,

Savannah

Eva az ehhez hasonló elképesztő kívánságokat a múltban előbb a munkatársaival beszélte meg, manapság azonban az első, akivel megosztott mindent, újonnan megtalált ikertestvére, Lacy volt.

– Ezt nem fogod elhinni – mondta, amikor Lacy felvette a telefont.

Minden lehetőséget megragadtak, hogy pótolják a kicsivel több mint harminc évet, ami az életükből kimaradt. Naponta többször hívták egymást, akkor is, ha nem igazán volt fontos.

– Egy tucat megrendelésem van azonnali elvitelre. Visszahívhatlak kicsit később?

– Hát persze.

Lacy egy büfékocsit üzemeltetett, az jelentette számára a megélhetést, és Eva tökéletesen megértette, hogy testvérének a munka az első.

Ha nincs az a rózsaszínű furgon és annak rézvörös hajú és kék szemű tulajdonosa, aki külsőre többek állítása szerint megszólalásig hasonlít Evára, soha nem ismerte volna meg az ikertestvérét. Hogy a véletlen műve, vagy így kellett történnie, nem tudta, de Eva mérhetetlenül hálás volt, hogy így alakult. Csupán azt bánta, hogy nem korábban. Ha az élet kegyetlen tréfát is űzött velük, egy hónappal ezelőtt végül mégis egymás útjába sodorta őket a sors.

Lacy hívására várva Evát egyre inkább furdalta a kíváncsiság, ki lehet Ms. Schuster választottja, ezért késlekedés nélkül válaszolt az idős hölgy levelére. Egyelőre nem ígért semmit, de további információkat kért.

A válaszra nem kellett soká várnia, amiből arra következtetett, hogy nyolcvannégy éves ügyfele vagy magabiztosan használja a számítógépet, vagy van okostelefonja. Az elmúlt fél év során többször is kénytelen volt megállapítani, hogy nagy hiba alábecsülni az idősebb generáció képviselőit. Akkor is, ha divatjamúlt kifejezéseket használnak.

Kennedy elnök hivatalba lépése óta vágyom rá, hogy egyszer egy jóképű politikussal randevúzhassak. A jelöltem Little River Valley sármos polgármestere, Joe Aguirre.

A tény, hogy egész mondatokat használ, és stílusosan fogalmaz, csak megerősítette Evát, hogy csakugyan egy idős hölggyel van dolga. De vajon miért egy politikusra esett a választása? Őt nem érdekli sem a politika, sem pedig a politikusok. Persze most nem róla van szó. Ráadásul a kérés anyagi szempontból sem igazán megterhelő, hiszen a helyi éttermek nem túl drágák. Az alapítvány elsődleges hitvallása, hogy örömöt és vidámságot vigyen a hozzá fordulók mindennapjaiba, állítsa őket bármilyen kihívás elé az élet, vagy keserítse meg életüket bármilyen krónikus betegség.

Töprengését mobiljának csengése szakította félbe. Lacy hívta.

– Szia! Kérhetném valamiben a tanácsod?

– Persze.

– Van egy kliensem, akinél nemrég súlyos betegséget diagnosztizáltak, és akinek minden álma egy randi – foglalta össze röviden Eva az ügyet, amelyben Lacy véleményét kérte.

Lacyt első körben nevetésre sarkallta a kérés, aminél furcsábbat még sosem hallott, és jókedve Evára is átragadt.

– A levele alapján őszintének tűnik – mondta. – Szívszorító.

– Ezért szeretem ennyire ezt a munkát. Imádom, ha olyasmit tehetek valakiért, amit egyedül nem áll módjában megvalósítani. Főleg, ha elesett, vagy anyagi nehézséggel küzdő emberről van szó.

– Segítened kell neki – vágta rá habozás nélkül Lacy. – És Joe rendes fickó.

– Akkor mindjárt neki is látok a papírmunkának! – sóhajtott Eva megadón.

Bár nem fűlt a foga hozzá, hogy egy politikussal egyezkedjen, Savannah megérdemli, hogy a kívánsága teljesüljön. Lehetőleg addig, amíg még szellemileg ép. Egy álomrandi nem tartozik a teljesíthetetlen óhajok közé. Mivel Lacy csupa szépet mondott róla, Eva úgy döntött, utánanéz kicsit a pasasnak.

Rákattintott az egyik interneten talált képre. Hű! Savannah-nak kitűnő ízlése van. A divatos fekete haj, oldalt rövidre vágott, a tetején hosszabb tincsekkel és választékkal, illetve a sűrű szemöldök keretezte átható szempár láttán Eva szíve vadul kalapálni kezdett. Az összképet klasszikus római orr és érzéki száj egészítette ki. Az öltönyt viselő alak nemcsak vonzó volt, de hihetetlenül szexi. Talán mégiscsak le tudja győzni a politika iránti viszolygását. Ha másért nem, hát Savannah kedvéért.

– Ma este nálunk vacsorázol? – érdeklődött Lacy.

– Ki nem hagynám.

Amióta egymásra találtak, el sem lehetett választani őket egymástól. Eleinte csak együtt ebédeltek, vagy kávéztak, aztán naponta hívták egymást. Soha nem fogytak ki a mondanivalóból, aminek hála egyre több különbséget fedeztek fel a másikban, ám a kettejük közötti kapcsolat egyre csak mélyült. Lacy irányításmániásnak nevezte Evát, ő pedig arra bátorította Lacyt, hogy merjen nagyot álmodni, és bővítse a vállalkozását.

Eva mosolyogva tért vissza a papírmunkához. Szakmai hírnevét azzal a jótékonysági szervezettel alapozta meg, amelyet nagyanyja alapítványi vagyonával hozott létre, és amely az utóbbi öt évben már sok ügyfél kívánságát teljesítette. Munkája minden percét imádta, beleértve magát az adománygyűjtést is. Ez a mostani megbízás nemcsak a kliens kívánsága kapcsán volt különleges, hanem azért is, mert Savannah pont a századik ügyfele.

Los Angeles-i cégét még csak tavaly hagyta hátra, ám mára már Santa Barbarában is kiterjedt ügyfélkörrel rendelkezett. Míg előzőleg főként fiatalokon próbált segíteni, jelenleg az idősebb korosztály volt ténykedésének célközönsége. Ezzel egyrészt nagyanyja előtt akart tisztelegni, másrészt viszont csak egy efféle váltás segíthetett neki túljutni azon az érzelmi válságon, amelyen egyik fiatal ügyfele miatt volt kénytelen keresztülmenni. A tizenéves kismama, akiről terhessége félidejében derült ki, hogy rákos, alapjaiban változtatta meg az életét. Yolandának az volt az utolsó kívánsága, hogy születendő gyermeke igazi családban nőhessen fel, fiatalkorát ne nevelőotthonban vagy nevelőszülőknél kelljen töltenie.

Örökbefogadott gyermekként, Evának egy percig nem volt kérdés, hogy mit kell tennie, jóllehet, nem úgy tervezte, hogy egyedülálló anyaként vállal gyermeket. Közte és Yolanda között mély barátság szövődött, és a szülést követő pár hónapban is tartották a kapcsolatot, mígnem a fiatal nő feladta a rákkal szemben folytatott küzdelmet. Viszont abban a tudatban halt meg, hogy gyermeke a lehető legjobb helyre került, és meglesz mindene az életben.

Bár Eva élete gyökerestül megváltozott, de pozitív értelemben.

Amikor Noah hangos sikkantással jelezte, hogy a békés szunyókálásnak vége, Eva rendet rakott az íróasztalán, majd bezárta maga mögött az ajtót. Irodája volt az egyetlen hely a házban, ami tiltott terület volt fia számára.

Ami egy hónappal ezelőtt még elképzelhetetlen lett volna, mára szinte mindennapossá vált. Mindannyian együtt ülték körbe az asztalt Zack házában. Zack, Emma, Lacy, Eva és a kis Noah.

– A vacsora tálalva – mondta Lacy. Kivette a sütőből az ínycsiklandó csőbensültet, és az asztalra helyezte egy hatalmas tál saláta és némi friss kenyér mellé. – Szolgáljátok ki magatokat. Emma, kincsem, kezded a sort?

A kislánynak nem kellett kétszer mondani. Eva az elmúlt időszakban már megtanulta, hogy testvére currys-brokkolis csirkéjének nincs párja, és a legkifinomultabb fine dining étteremben is megállná a helyét. A gondolat, hogy Lacy és Emma a közös főzéseknek és kézimunkázásnak hála az utóbbi időben ilyen közel kerültek egymáshoz, szintén melegséggel töltötte el a szívét.

A tizenegy hónapos Noah rúgkapálva és élénken hadonászva ült az etetőszékében, és várt a sorára. Neki Lacy, mint mindig, az életkorának megfelelő finomságot készített.

– Ugye tudod, hogy a hatalmas étkezőasztalnál is ehetnénk? – kérdezte Zack, aki utolsóként lépett a tálalóasztalhoz.

– Hogyne tudnám, de itt kényelmesebb és sokkal kevésbé formális, nem igaz, Emma? – Lacy a kislányra nézett cinkosan.

– De igen.

Evát teljesen lenyűgözte, hogy Lacy milyen hamar beilleszkedett új családjába, és mennyire kiegyensúlyozottnak tűnik. Ami az asztalt illeti, sok jó ember kis helyen is elfér, és Eva cseppet sem érezte magát feszélyezve a közelükben.

– Lacy mesélt az új megbízásodról.

– A randira gondolsz? – Eva jövendőbeli sógorára pillantott, akin látszott, hogy fülig szerelmes a testvérébe. – Valóban van egy kedves idős hölgy, akinek minden vágya, hogy a szexi polgármesteretekkel randizzon.

– Ezt könnyen tető alá hozhatjuk – folytatta Zack. – Tudod, az idősotthon kapcsán napi szintű munkakapcsolatban vagyunk. Joe jó ember. Bár engem a külseje legkevésbé sem hoz lázba.

– Semmi sikamlós szurkapiszka? Végtére is politikus. – Nehezére esett félresöpörni az előítéleteit.

– Az égvilágon semmi. Egész életében itt élt, és nagyon szeretnénk, ha továbbra is hivatalban maradna. Ez a randi dolog reklámfogásnak sem volna rossz.

– Az utóbbi időben sajnos rájár a rúd – jegyezte meg Lacy. – Az ellenlábasa kikezdte, amiért megvétózta, hogy egy gyorsétterem-lánc két drive-in egységet nyisson a városban, mondván, hogy az időseknek pont efféle pénztárcabarát helyekre volna szükségük.

– Gyorskajára? – képedt el Eva. – Aligha.

– Ugye? Egészséges, tápanyagdús fogások, nem pedig agyonsózott, zsírban tocsogó ételek kellenek nekik. Nem lehet cél, hogy mindenkit a stroke fenyegessen – vette át tőle a szót Lacy, mintha csak olvasott volna testvére gondolataiban.

– Ha szeretnéd, akár már ma este felhívom Joe-t.

– Ez kedves tőled, Zack – mondta Eva, miközben a zsemléjét vajazta –, de át kell még gondolnom ezt-azt.

– Oké, de kérlek, ne feledd, hogy egy ilyen akció kifejezetten növelné a népszerűségi indexét, elsősorban az idősebb korosztály körében. A fickó túl szerény, hogy kiálljon a főtérre, és verje a mellét, viszont ily módon számos szavazatot szerezhetne.

– Látom, elkötelezett híve vagy.

– Mindketten azok vagyunk – vágta rá Zack és Lacy egyszerre.

– Jelentkezem, mihelyt döntöttem, rendben?

– Ahogy akarod – hagyta rá Zack, majd jókora adag brokkolis csirkét gyömöszölt a szájába.

– Jut eszembe – kezdte Lacy –, anyukáddal sikerült már kapcsolatba lépned?

Eva megrázta a fejét. Anyja ahelyett, hogy élvezte volna nagyanyai teendőit, és hasznos tanácsokkal látta volna el, valahol a világ másik végén csatangolt. Mentségére szóljon, Bridget már azelőtt jelentkezett az egy évig tartó világ körüli útra, hogy Evában egyáltalán felmerült volna az örökbefogadás kérdése. Mivel a kikötők környékén elég vacak az internet, Evának már jó ideje fogalma sem volt róla, hogy maholnap hetvenéves anyja épp merre jár.

– Próbáltam elérni Skype-on többször is, de még egyszer sem sikerült. E-mailt is küldtem neki, amelyben megírtam, hogy volna hozzá pár kérdésünk.

Lacy nem sokkal a megismerkedésük előtt bukkant néhány iratra a padláson, amelyek felfedték előtte az igazságot, miszerint egy hónappal a születését követően örökbe fogadták. De csak az anyja. Amiből arra következtetett, hogy apja valóban a vérrokona, bár ezt már sosem tudja tőle megkérdezni, ahogy a köztük lévő vérségi köteléket már egy DNS-vizsgálat sem tudja megerősíteni. Ami viszont Eva és Lacy vonatkozásában egyértelművé tette, hogy ők ketten egypetéjű ikrek.

– Ne add fel! – kérte Lacy, miközben leszedte az asztalt, majd nekiállt mosogatni. – Az örökbefogadásoddal kapcsolatos iratokat megtaláltad?

– Ahhoz Los Angelesbe kellene mennem, és őszintén szólva arra most nincs időm. Azonkívül, nem szívesen turkálnék a holmija közt anyám engedélye nélkül. Csak annyit tudok, hogy zárt örökbefogadás volt.

Vagyis Bridget nélkül nem lesz könnyű felgöngyölíteni a szálakat.

Joe Aguirre rendkívül elfoglalt ember volt. Rámenős kihívójával szemben, aki az olyan piszkos ügyletektől sem riadt vissza, mint az a svindli a gyorséttermek körül, a város irányítására, ügyvédi praxisa fenntartására vagy pénzalapok előteremtésére alig maradt ideje. Az újraválasztási kampányról már nem is beszélve.

Az íróasztalánál ülve most is épp azt az ütemtervet kereste, amelyet kicsivel korábban legjobb barátja és kampányfőnöke, Mike Machado nyomott a kezébe. Az asztalán halomban heverő papírok között azonban sehol sem találta. Az utóbbi időben sajnos felettébb szétszórt volt.

Ahogy székében megpördült, pillantása a város alapító okiratára esett, amelyben fehéren-feketén ott állt, hogy a település határain belül nincs helye üzletláncoknak. A városiak minden igényét kielégíti a maga nemében egyedülálló áruház, és a többi kisebb kereskedelmi egység. Nem is értette, miért kellene bármin változtatni.

Ám a választási kampány hevében ellenfele egyszer csak azzal állt elő, hogy az időseknek olcsó gyorséttermek kellenek, és rögeszméjévé vált, hogy meg kell változtatni a város alapító okiratát.

– Hol a csodában lehet az a nyavalyás papír? – hergelte magát tovább a férfi, miután már tűvé tett érte mindent.

Volt annyira bölcs, hogy tudja, mindez csak mondvacsinált probléma, kihívója így akart reagálni az általa előirányzott költségvetési megszorításokra, amelyek során jelentős megvonásokat akart foganatosítani, többek között olyan kormányzati pénzből finanszírozott vállalkozások kapcsán, amelyeknek egyike ellenfele érdekeltségi körébe tartozik. Hogy áldását adta egy negyed felépítésére, ahol a hatvanon felüli polgárok találnak majd otthonra, ugyancsak kiverte a biztosítékot néhány helyi befektetőnél, akik már Little River Valley-be költözésük előtt megtollasodtak, és akik cseppet sem éreztek elköteleződést a városka iránt, viszont teljes mellszélességgel támogatták ellenlábasát. Semmi szín alatt nem fog teret engedni Louella elmebeteg törekvéseinek.

Amikor mobilja megcsörrent, azonnal kihangosította.

– Aguirre.

– Joe!

Emlegetett szamár. Bár a legjobb barátja kereste, nem volt kedve társalogni.

– Que pasa, Miguel?

– Láttad a legfrissebb mutatókat?

Még szép, hogy látta, és az min változtat? Louella Barnstable-t a gondolataiból is szerette volna kitörölni.

– Ütős PR-fogásra volna szükségünk, méghozzá hamar. Van bármi ötleted?

– Az eddigi érdemeimen túl? – sóhajtott egy nagyot, majd hozzátette: – Az égvilágon semmi.

– Ez a te bajod. Túl merev vagy. Jobban meg kellene nyílnod. Többet kellene mosolyognod.

– Te is tudod, hogy az nem az én stílusom.

– Ha Louella folyton fogást talál rajtad, valamivel kénytelen leszel előrukkolni.

– Rendben. Akkor ezentúl ha kell, ha nem, negédesen vigyorgok, és a gyerkőcök buksiját simogatom.

– Remek. Menj emberek közé! És a kézfogásról se feledkezz meg.

Joe ismerte a dörgést, mégsem fűlt hozzá a foga. Persze hogy törődik az emberekkel. Mi másért akarna indulni másodszor is a választáson? Viszont ügyvédként már hónapok óta nem volt egyetlen új ügyfele sem. Jóllehet polgármesterként nem tervezett hosszú távra, a dolog mégis aggasztotta.

– Holnap reggel a napom a főutcán kezdem.

– És egy reggelivel Donna Leenél.

– Remek ötlet. Azzal mindjárt fel is hívhatom a helyiek figyelmét arra, hogy már most is vannak a városban olcsó étkezdék, ahol finomat főznek, és tányérból ehet az ember. Nem kell ide gyorsétterem egy se.

– Ezt már szeretem. Ügyelj rá, hogy a helyi lapban is írjanak a látogatásodról.

– Az nem a te dolgod volna?

– Az enyém, viszont pillanatnyilag fontosabb dolgok foglalkoztatnak. Kezdetnek jó terv, de az üdvösséghez kevés lesz.

Joe megdörzsölte az arcát. Gyűlölte a nyilvánosságot. A spontaneitás rettenetesen távol állt tőle. Mivel többnyire az irodájába zárkózva dolgozott, sokan a létezését is megkérdőjelezték.

– Jól hangzik. Buenos noches, Miguel!

– Neked Mike, Jose!

A baráti viccelődés eszébe juttatta, hogy ők ketten gyerekkoruk óta jó barátok. Hatévesen már az általános iskola első osztályában a mély vízbe dobták őket. Joe szülei épp csak annyit tudtak angolul, hogy a munkában boldoguljanak, odahaza viszont spanyolul beszéltek. Eleinte ő maga is csak pár angol kifejezést tudott, azt is a tévéből. Kettejük életre szóló barátsága is nagyjából akkor köttetett. Azóta hosszú utat tettek meg.

2. FEJEZET

A Donna Lee’s egy apró, pár évvel ezelőtt teljeskörűen felújított, rusztikus hangulatot árasztó, mindig forgalmas falatozó volt a városka szívében. Joe korán érkezett. A foglalást természetesen Mike intézte. Egy felszolgáló máris az asztalához kísérte, bár szíve szerint inkább telepedett volna le a pultnál egy csésze kávé mellé, ahogy a munkába igyekvők többsége. Közöttük sosem érezte magát feszélyezve, elvégre is őket képviselte, és a város nekik hála működött. Bár az elszeparált boksz nem nyerte el a tetszését, megköszönte az étlapot, amelyet Mandy rögvest a kezébe nyomott.

A boksz az étterem bejárati frontja mögött bújt meg, ahonnan Joe rálátott a korán reggel mindig nyüzsgő főutcára. Hitetlenkedve rázta meg a fejét. A legjobb barátja és kampánymenedzsere, Mike, ezúttal sem hazudtolta meg magát. Ennél szembetűnőbb helyet keresve sem találhatott volna számára.

Mike burkolt utasításait követve Joe barátságosan mosolygott mindenkire, aki csak betévedt az étterembe. A dolog annyira lekötötte a figyelmét, hogy a kávéval visszatérő Mandyt meglátva döbbent csak rá, hogy az étlapba még bele sem nézett. A következő pillanatban Mike bukkant elő a semmiből.

– Micsoda meglepetés! – jegyezte meg tréfásan.

– Nem hagyhattam, hogy a legjobb barátom egyedül reggelizzen – mondta Mike, majd intett a helyi lap fotósának, hogy lépjen közelebb. Mandy felszisszent.

– Nem szükséges maradnia, Mandy – jegyezte meg Joe a kínos pillanatot követően.

– Nem szeretek fotózkodni, de magáért, Joe, megteszem. Akarom mondani, Aguirre polgármester.

– Csak Joe. És köszönöm. – Ő sem rajongott a sajtófotókért, de a kampány kedvéért tudta, hogy nem mondhat nemet. Végül is a cél szentesíti az eszközt.

Miután Mandy felvette a rendelést, Mike azonnal a lényegre tért.

– Ma reggel érdekes megkeresés érkezett.

– Engem is érint? – kérdezte Joe, és nagyot kortyolt a kávéjából.

– Még szép. Ahogy manapság minden, történjen bármi – vigyorgott a férfi. – Hallottál valaha a Valóra vált álmokról?

– Ez egy dal? – kérdezte Joe, majd Mike gúnyos ábrázatát látva hozzátette: – Nem.

– Ez egy nonprofit szervezet, amely az emberek kívánságának teljesítésére szakosodott.

– Értem. És hogy jövök én a képbe?

– Városunk egyik idős polgára a kívánsága kapcsán téged említett.

– Engem? – képedt el Joe. A meglepetéstől a szája is tátva maradt, és a sajtófotós pont ezt a pillanatot választotta, hogy újból lekapja. – És vajon mit akar?

– Egyelőre nem tudom, de amilyen hamar csak lehet, kiderítem – közölte Mike, majd a következő pillanatban felugrott, fogta a mobilját, és kirohant.

Joe az órájára pillantott. Ki a csoda veszi fel a telefont reggel nyolckor? Mélázása közben megérkezett Mandy, és már szervírozta is a reggelijét. Pont, amikor lenyelte az első falatot, és mézédesen a felszolgálóra mosolygott, a vaku ismét villant. Az eredmény ezúttal talán kevésbé lesz teátrális.

Mire Mike visszaért, Joe már majdnem végzett a reggelijével, barátja tükörtojása viszont időközben kihűlt.

– Jó hír – szögezte le a férfi azonnal, majd leült, és pirítósával tunkolni kezdett. – Egy nyolcvannégy éves, kedves idős hölgy, Savannah Schuster minden vágya, hogy randevúzzon veled.

Joe teljesen ledöbbent, de elfojtotta vigyorát, pedig tűkön ült, hogy megtudja a részleteket, amivel Mike nem is késlekedett. Joe nem értette, hogy mozdíthatná mindez előre a választási kampányt, amelynek épp a kellős közepén járnak.

– Miért vágsz ilyen értetlen képet? – érdeklődött Mike. – Pont ez kell, hogy felpezsdüljön végre körülötted a levegő. Maga a főnyeremény. Városunk egyik kedves idős polgára hisz benned, és minden vágya, hogy eltöltsön veled kettesben egy estét. Említettem, hogy a hölgy a demencia korai tüneteitől szenved? Szóval az idő sürget.

– Ez tényleg jó ötlet?

– A lehető legjobb – vágta rá Mike, és reggelije utolsó morzsáját is eltüntette a tányérjáról. – Kiváló alkalom, hogy bebizonyítsd, milyen jószívű vagy. És ez itt a lényeg. Végre tettekkel is bizonyíthatod, amiről eddig csak beszéltél. Itt az ideje, hogy mindenki megértse végre, hogy mennyire szíveden viseled az idősek problémáit. Képzeld csak el, mekkora örömöt szereznél élete alkonyán ennek a kedves idős hölgynek.

– Hadd gondoljam át. Első hallásra szenzációhajhásznak tűnik a dolog. És ezt nem akarom.

– Rendben, gondold át, de még ma hozd meg a döntést. Minél előbb lépünk, annál jobb. És ezt most mint kampánymenedzsered mondom.

– Délután hívlak – felelte Joe, majd a kasszához lépett, hogy rendezze a számlát. A távozását újabb fotó örökítette meg.

Joe épp csak nekilátott irodájában a munkának, amikor megcsörrent asztalán a telefon.

– Annyira örülök, hogy sikerült elérnem, polgármester úr! – mondta Eva DeLongpre, miután bemutatkozott.

Az utóbbi időben a jelenleg kampányközpontként is funkcionáló ügyvédi irodája leginkább felbolydult méhkasra hasonlított. Nem tartotta etikusnak, hogy a polgármesteri hivatalt efféle célokra használja, így aztán cseppet sem lepte meg, hogy a nő itt hívja.

– Állok szolgálatára – mondta.

– Remélhetem, hogy Mr. Machado tájékoztatta az ügyről, aminek kapcsán keresem?

Szóval az asszony a randevú miatt hívja.

– Igen, és úgy vélem, remek ötlet. Bár el nem tudom képzelni, Ms. Schuster választása miért rám esett.

– Mert Jack Kennedyre emlékezteti.

– Csakugyan? – Hirtelen vagy száz kérdés fogalmazódott meg benne.

– Rendkívül boldoggá tenné Savannah-t, ha beleegyezne. Bizonyára tudja, hogy ügyfelemnél nemrég a demencia korai jeleit diagnosztizálták. A dolog figyelemelterelésnek sem volna utolsó. Egyetlen este, amit elraktározhat az emlékeiben, mígnem…

– Mígnem végképp elhomályosodik az elméjében minden. Értem.

– Pillanatnyilag csak a mának él, és a maga társaságára vágyik.

– Mert George Clooney nem ér rá.

A nő gurgulázó nevetése meglepte, de tetszett neki.

– Épp ellenkezőleg. Soha nem volt más opció.

– Rendben. Legyen – egyezett bele, de a gondolatai hirtelen elkalandoztak. – De mondja csak, magából hogy lett jó tündér?

– Nem nevezném magam annak – nevetett ismét önfeledten Eva. – Csak egy hóbort, ami a hivatásommá vált. Sokat köszönhetek a közösségnek, ahonnan származom, szóval egy percig sem volt kérdés számomra, hogy ezt szeretném csinálni. A sors születésem óta a tenyerén hordoz. Annyira, hogy talán meg sem érdemeltem azt a sok jót, amiben részem volt.

– Ez dicséretes. Tulajdonképpen mit végzett?

– Üzleti tanulmányokat folytattam, de a pszichológia is érdekelt, kiegészítő szakon azt is elvégeztem. A nonprofit szférában a kettő jól összeegyeztethető.

– Megfontolom az ajánlatát, és még ma visszahívom, Ms. DeLongpre.

– Rendben, de szólítson nyugodtan Evának.

Miután elköszöntek egymástól Joe úgy határozott, keresgél egy kicsit a neten. A Valóra vált álmok honlapján kezdte. Az ott látottak alapján az asszony nem árult zsákbamacskát. A szervezet valóban azzal a nemes céllal jött létre, hogy kedvében járjon az időseknek. Savannah kívánsága semmiségnek tűnt a többiekéhez képest. Kivéve azt a tényt, hogy demenciában szenved, és elveszítheti az emlékeit. Ha tényleg az minden vágya, hogy vele vacsorázzon, nem mondhat neki nemet.

A kutakodást Evangelina DeLongpre profiljának tanulmányozásával folytatta. Nahát! A nő kiköpött mása Lacy Wintersnek, Zack Gardner menyasszonyának. Vajon rokonok? Bár vörös haját másként viselte, finoman kifestett, valószerűtlenül ragyogó kék szeme hipnotikus hatással volt rá. Tökéletes profilkép, de nem dől be a látványnak. Aztán elolvasta a szakmai önéletrajzát. Egy újabb elkényeztetett gazdag lány, aki emberbarátként aposztrofálja magát. A telefonban őszintének tűnt, mint akit bűntudat gyötör, de ő nem hagyja magát megtéveszteni. A múltban épp elég hasonló kaliberű nővel volt dolga, hogy egy életre megtanulja, jobb, ha távol tartja magát tőlük.

Victoria kedvéért, akibe még az egyetemen szeretett bele, a csillagokat is lehozta volna az égről, hogy boldoggá tegye, ám ő folyton falat emelt kettejük közé. Távolságtartó volt, és a szexért sem volt különösebben oda. Bár ő istenítette, neki semmi sem volt elég. És ezt az orra alá is dörgölte.

Máig nem értette, hogy volt képes összeszűrni vele a levet. Csúnyán váltak el egymástól, és a szakításuk Joe-t nagyon megviselte. Annyira, hogy azóta is állandó bizonyítási kényszertől szenved. Hogy igazolja, Victoria és minden más lány is tévedett. Őt nem érdekli sem a pénz, sem a pozíció. Anélkül is értékes ember.

– A pénz senkit nem tesz értékessé – motyogta halkan, miközben egyre mélyebbre ásta magát Evangelina DeLongpre múltjában. Az édesanyja korábban ingatlanügynökként dolgozott Los Angelesben, és csak nemrég vonult vissza. A jólétnek hála, amiben felnőtt, Evának nyilván egyetlen napot sem kellett dolgoznia. Ám Victoriával ellentétben, aki a gazdagsággal járó előjogot kézenfekvőnek vette, nonprofit vállalkozásba kezdett. Hogy másoknak segítsen. Amióta Victoria férjhez ment egy idegsebészhez, a jótékonykodás kimerült nála annyiban, hogy a gazdagoknak és híreseknek szervezett partikat. Vajon tudja, hogy időközben belőle polgármester lett?

Átfutotta azon nyugdíjasok listáját, akiket a szervezet korábban valamilyen formában már felkarolt. Csupa olyan kívánság szerepelt a listán, amelyek valóra váltásához hathatós segítség kellett, és amelyek amellett, hogy eléggé különlegesek, de legalább olyan költségesek is voltak. Ehhez képest Savannah óhaja semmiségnek tűnt. Bár az idős hölgy kijelentése, miszerint vonzónak találja, zavarba ejtette.

Sosem buktak rá a gazdag nők. Közel a negyvenhez épp csak megél a fizetéséből, és a nyugdíjas éveire megspórolt pénzét is az újraválasztási kampányra költi. De miért is csinálja? Mert a választóinak szüksége van rá. Rá, és nem Louella Barnstable-re!

Ennél jobb reklámfogás nem is kell. Különben is, milyen kára származna belőle, ha engedne egy idős hölgy kívánságának?

Így aztán felhívta Mike-ot, és közölte:

– Rendben, csináljuk. Milyen hamar tudod tető alá hozni a találkozót?

Péntek délután Eva már a harmadik ruhánál tartott, de még mindig tanácstalannak tűnt. Végül Lacy jóváhagyását várva egy fekete, csónaknyakú, japánujjú, térdközépig érő, klasszikus fazont választott.

– Egy szolid gyöngysorral és fekete magas sarkúval elmegy, nem?

– Csinos, de én a te helyedben inkább azt a szűk szabású pávakéket választanám, amely úgy passzol rád, mintha…

– …óvszerben lennék? – jegyezte meg kacagva Eva, amitől Lacy elpirult. Ebből is látszott, mennyire más neveltetésben részesültek. Egy vidéki lány értékrendje állt szemben egy dörzsölt városiéval. – Ez nem az én randim. Csak azért egyeztem bele, hogy ott leszek, mert nem szívesen hagynám magára Savannah-t. Bár sosem gondoltam volna, hogy egyszer egy nyolcvannégy éves idős hölgy gardedámja leszek.

– Imádom a munkád! – szaladt ki Lacy száján.

– Ahogy én is a tiéd – vágta rá Eva, bár tisztában volt vele, hogy előbb meg kellene tanulnia főzni, hogy szerepet cserélhessenek.

Lacy közelebb lépett, és átölelte a testvérét. Egy pillanatig meredten bámulták a tükörképüket.

– Mindig tudtam, hogy hiányzik valami, és most végre rátaláltam a másik felemre – mondta Eva, aki harmincegy éves kora ellenére még sosem volt ilyen boldog és elégedett. Most, hogy már túltette magát az első sokkon.

– És én vagyok az egyetlen, aki tökéletesen megérti, mit érzel.

– Jól van. Csak légy önmagad. Joe-ban megbízhatsz.

– Ezt már vagy tucatszor hallottam.

– Örülnék, ha végre te is találnál magadnak valakit.

– Vettem. De a ma este csak a munkáról szól.

– Talán igen, talán nem. Sosem lehet tudni…

– Polgármesterként Joe-nak kötelessége, hogy a választók kedvében járjon. Ennyi az egész.

– Joe tényleg jó ember. Egy a millióból. Sosem csábította a vagyon.

– Most arra célzol, hogy sznob vagyok?

– Nem, azt nem tenném. De többségünknek fogalma sincs róla, milyen gazdag családba születni.

– Hidd el, nem annyira irigylésre méltó állapot.

– Ha te mondod – jegyezte meg Lacy, sóvár pillantást vetve Eva gardróbjára.

– Bármikor kölcsönveheted bármelyiket. – Amikor Eva a tükörbe nézve látta, hogy Lacy forgatja a szemét, hozzátette: – Például azt a pávakék ruhát, amit előszeretettel ajánlgattál. Azzal biztosan levennéd a lábáról Zacket.

– Az a segítséged nélkül is megy, de köszönöm.

– Azt hiszed, nem tudom? Látom, hogy néz rád. – Eva a testvérére meredt, és azon töprengett, vajon milyen érzés lehet egy ilyen férfi párjának lenni. Az ő korábbi kapcsolatait egy napon sem lehet említeni az övékével. – Szerencsés nő vagy.

– Így aztán legfőbb ideje számodra is találni valakit.

Eva megrázta a fejét. Kizárt, hogy valaha is képes lesz újra kitárni valaki előtt a szívét.

– Ez nem csapatsport. Köszönöm, egyedül is jól megvagyok.

– Tudom, hogy gyerekkel és munka mellett nem könnyű, de szívesen vigyázok Noah-ra, amikor csak akarod. Ugye, kincsem? – fordult Lacy Noah-hoz.

– Akárcsak ma este. Hálás vagyok, hogy vigyázol Noah-ra. Béreltünk egy limuzint sofőrrel. Tíz előtt itthon leszek.

– Rendben. Noah-t a vendégszobában teszem le aludni. Nálunk maradhat egész reggelig. Van kulcsod, be tudsz jönni. Érezd jól magad!

Amikor Eva bekopogott a huszonhármas számú lakás ajtaján, odabentről ugatást hallott. Az volt az érzése, hogy az idegesen kaparászó kutya az ajtó nyitását követően azonnal rátámad.

– Nipsey! Hallgass már! – utasította rendre a nyugtalan ebet egy meglepően határozott hang, majd az ajtó mögül egy ősz hajú idős hölgy bukkant elő. – Üdvözlöm, Savannah vagyok! – mondta, miközben hiába próbálkozott, nem tudta megakadályozni, hogy a hangosan csaholó eb kiszaladjon.

Amikor a kutya érdeklődve körbeszaglászta, Eva önkéntelenül is hátrahőkölt.

– Harap?

– Dehogy. Csak borzasztóan izgatott – válaszolta az asszony, majd egy elegáns mozdulattal lehajolt, és felkapta az aprócska terriert. – Kerüljön beljebb!

Eva tétován belépett. A lakás pont olyan volt, amilyennek azt látatlanban képzelte. A szebb napokat látott bútorokkal berendezett helyiség falán vidéki idillt ábrázoló, Thomas Kinkade-festmények lógtak. Az apró jószág most már morgott is.

– Örülök, hogy végre személyesen is megismerhetem – mondta Eva. – Nagyon csinos – dicsérte meg a háziasszonyt.

– Utoljára tíz évvel ezelőtt öltöztem ki ilyen puccosan – pironkodott Savannah tökéletes frizuráját igazgatva, és látszott rajta, hogy lassan kezd magára találni.

– Elragadóan fest.

Türkizzöld sifonruhájához illő elegáns, háromnegyedes ujjú, csipkés kabátkájában Savannah úgy festett, mint a kora délutáni esküvőkön a menyasszony nagymamája.

– Gondolja? – kérdezte hitetlenkedve még akkor is, amikor Eva a szemébe nézett, majd közelebb lépve megszorította a kezét. – El sem tudja képzelni, mekkora boldogság számomra, hogy a kívánságom teljesül.

– Amit az ügynökség a legnagyobb örömmel teljesít.

– Joe Aguirre a letűnt idők lovagja. Jó ember és remek politikus, aki nem veti meg a munkát, és mindig a közösség érdekeit tartja szem előtt. Mindamellett rendkívül sármos férfi. Egy kicsit Jack Kennedyre emlékeztet, de a jóképű olasz énekest, Sergio Franchit is látom benne. Maga találkozott már vele személyesen?

– Még nem, de ma részem lesz a megtiszteltetésben.

– Úgy érzem magam, mint Hamupipőke a bálban – csapta össze a tenyerét Savannah. – Annyira izgatott vagyok.

– A sofőrünk már vár. Indulhatunk?

– Te pedig jó fiú leszel, míg a mami távol van – súgta búcsúzóul Savannah Nipsey fülébe.

Joe Aguirre a Four Seasons éttermében várta Savannah-t. Taxival érkezett a helyszínre, hogy a vacsorát követően haza tudja kísérni a hölgyet.

Miközben a sofőr segített ügyfelének kiszállni a limuzinból, Eva körbekémlelt, lát-e a közelben öltönyös fickót. Pillantása rövidesen egy észvesztően jóképű férfin állapodott meg, aki hasonlított az interneten látott fotókra, de még inkább megfelelt a Savannah által letűnt korok lovagjának aposztrofált alaknak.

A pasas élőben még ellenállhatatlanabb. Eva hirtelen megborzongott.

A tőlük kissé távolabb álló férfi ekkor elvigyorodott, majd intett. Aztán elindult feléjük. Eva arra gondolt, hogy mégiscsak a pávakék ruhát kellett volna felvennie. Ujjaival legszívesebben Joe Aguirre sűrű fekete hajába túrt volna.

Aztán más, ennél is merészebb fantáziái támadtak. Teste egyre hevesebben reagált a férfi jelenlétére, mígnem elvörösödött. Azzal próbálta lehűteni magát, hogy az este egyes-egyedül Savannah-ról szól.

Joe Savannah elé lépett, megfogta a kezét, csókot hintett a kézfejére, majd a szemébe nézett, és elmosolyodott.

– Örvendek – üdvözölte zengő hangján, amely Eva képzeletét már akkor megragadta, amikor a minap az irodájában felhívta. Sokért nem adta volna, ha meleg szavai neki szólnak.

Amikor a férfi a háta mögül előrántott egy virágcsokrot, és kivillantotta vakítóan fehér fogsorát, kezdte megérteni, idős védencét mivel varázsolta el úgy a férfi. Kész álompasi!

A polgármester minden figyelmét Savannah-nak szentelte, akibe izgalmában már akkor beléfagyott a szó, amikor a férfi a karját nyújtotta neki, hogy az asztalukhoz kísérje. Eva a látványtól szinte elolvadt.

3. FEJEZET

A férfi az étterembe lépve sem szűnt meg gálánsan viselkedni. Amikor helyet foglaltak a nyitott teraszra néző bokszukban, Eva tapintatosan a háttérbe húzódott. Enyhe este volt, amelyet a Csendes-óceán irányából fújdogáló lágy szellő csak még kellemesebbé tett.

Amikor a pincér az asztalukhoz lépett, hogy felvegye az italrendelést, Savannah máris felélénkült.

– Egy pezsgőkoktélt kérnék – közölte habozás nélkül. – Egy olyat, amilyet Cary Grant és Deborah Kerr fogyasztott a Félévente randevú című filmben.

Egy újabb dolog, aminek kénytelen lesz utánajárni.

– Nekem ugyanazt – vágta rá Joe, majd hozzátette: – Rosé is van?

– Cary Grant is ezt kérdezte – csillant fel Savannah szeme.

– A nagyanyám imádta a klasszikusokat – jegyezte meg Joe elérzékenyülten. – Amikor a szüleim éjszakások voltak, mindig megengedte, hogy együtt nézzem vele a tévét.

A megjegyzését hallva Eva kellemes bizsergést érzett a tarkóján. Egy pasi, aki imádja a nagymamáját, ritka, mint a fehér holló.

– Akkor én is azt kérek – közölte.

Amikor a pillantásuk találkozott, Eva úgy érezte, feje tetejére áll vele a világ. El kellett ismernie, hogy a férfi mágikus vonzerővel bír. Nem csoda, hogy választást nyert. Látszik rajta, hogy vérprofi, mert vele ellentétben senki és semmi nem vonja el a figyelmét.

– Az örök kedvencem – mondta Savannah. – Sokszor megríkatott.

– Nyilvánosan sosem vallanám be – felelte Joe –, de pár jelenet engem is könnyekre fakasztott.

– Tudtam, hogy jó emberismerő vagyok – emelte Savannah csodálattal teli tekintetét Joe-ra.

– Akkortájt tizenéves voltam, és erről még a legjobb barátomnak sem beszéltem.

A modora igazán behízelgő. Hisz közszereplő. Lehetett rá legalább három-négy éve, hogy ebbéli képességét tökélyre fejlessze. Evának az jutott eszébe, hogy egy szép nap a kormányzóságig is viheti. Az is elképzelhető, hogy meg sem áll az elnökségig!

– Megtisztel a bizalmával – turbékolta Savannah.

A férfi megszorította az asszony kezét, majd a következő pár percben Eva számára ismeretlen klasszikusok egész tárházáról kezdtek beszélgetni.

Amikor az italok megérkeztek, Eva tósztra emelte poharát. Abban a pillanatban ott termett egy fotós, és már villant is a vaku. Vajon ez is része az éttermi szolgáltatásnak?

– Elküldhetjük, ha zavarja – kacsintott Joe Savannah-ra.

– Ó, nem szükséges. Valójában örülnék neki, ha lenne kettőnkről egy kép a nappalimban.

Bár zavarta a nyilvános propaganda gondolata, amely nem volt fair Savannah-val szemben, Eva látta, hogy az asszony arca sugárzik a boldogságtól. Szóval nem tagadhatja meg a kérését.

– Amúgy is terveztem, hogy a mobilommal készítek pár képet.

– Az pénzbe kerül? – vetette közbe Savannah.

– Dehogy! A szolgáltatás része. Ahogy már mondtam, óhaja parancs számomra. – Válasza magabiztosnak tűnt, de azt nem nagyon értette, hogy miközben vele beszél, pillantása miért keresi Joe-ét.

Amikor mindhárman koccintásra emelték poharukat, a fotós máris kattintott. Eva hálás volt, amiért a képről ő maga lemaradt. Semmi szükség nem volt rá, hogy arcára kiülő zavara egy képen is nyomot hagyjon.

– Emelem poharam az utánozhatatlan Savannah Schusterre!

Köszöntését hallva Savannah szeme felragyogott, ami melegséggel töltötte el Eva szívét. Az ilyen pillanatok miatt imádta a munkáját.

– Legyen ez az este örök emlék!

Abban a pillanatban, hogy kimondta és koccintottak, a fényképezőgép vakuja ismét villant.

Eva belekortyolt az italába, és megállapította, hogy nem is rossz. Ha alkalma adódik rá, legközelebb is ezt választja. Amikor pezsgőspohara pereme felett tekintete találkozott Joe-éval, a fotós ismét kattintott. A férfi arca mosolyra derült. Bár korábban élt a gyanúperrel, a férfi egyáltalán nem tűnt mesterkéltnek. Egyszerűen csak jól érezte magát, amit ki is mutatott, és ami ennél is fontosabb, minden figyelmét Savannah-ra fordította.

– Ki kell mennem a mosdóba – mondta Savannah a desszert felszolgálása előtt.

A fogások alatt és közben a társalgás végig kedélyes mederben zajlott, védence bármilyen témát hozott is fel, Joe mindenhez hozzá tudott szólni. Eva mindeközben minden felszolgált ételt lefotózott, azzal a szándékkal, hogy készít belőlük Savannah számára egy képeskönyvet.

Bár szívesen maradt volna Joe-val kicsit kettesben, Eva engedelmesen felállt, hogy Savannah segítségére legyen.

Nem tilos, hogy jól érezze magát, de ez az este nem róla szól. Az órájára pillantva látta, hogy már majdnem tíz óra. Lacynek igaza volt, Noah a ma éjszakát náluk kell hogy töltse. Miközben a mosdó előtt várt, küldött is gyorsan neki egy sms-t.

– Ez életem legszebb napja – rebegte Savannah a tükör előtt állva, miközben megigazította a sminkjét.

Eva elolvasta Lacy válaszát, és hatalmas megkönnyebbülést érzett. Noah jó kezekben van, nincs miért aggódnia. Még kevésbé sietnie.

– Még sosem vacsoráztam ilyen puccos helyen – ismerte be Savannah.

Eva a legszívesebben magához ölelte volna a végtelenül őszinte és kedves idős hölgyet. A kiváltságos kevesek életét élte, ezért mindez számára természetesnek tűnt. Hogy anno mindezt mennyire nem értékelte és élvezte, arra csak most döbbent rá, amikor tudatosult benne, hogy egy Savannah-hoz hasonló hajdani titkárnő ilyesféléről álmodni sem mert.

Nem valószínű, hogy a földeken dolgozó szüleivel Joe Aguirre efféle jólétben nőtt volna fel. Ahogy Lacynek sem volt érkezése elegáns éttermekben felszolgált ínyencségekhez, míg el nem kezdett dolgozni egyben. Hirtelen bűntudata támadt. De ez sem változtatott semmit a tényen, hogy finom ételek ide vagy oda, magányosan cseperedett fel.

– Akkor hát lássuk azt a desszertet! – mondta, miközben elindultak visszafelé.

Joe telefonja ismét rezegni kezdett, ami felettébb bosszantotta a férfit. Pontosan tudta, ki keresi. Az első üzenetét követően mellőzte Mike hívásait. Ma este megszűnt polgármester lenni, eldöntötte, hogy ha nincs vészhelyzet, nem foglalkozik semmivel.

Amíg magára maradt, Joe a csillagos eget kémlelte, és a morajló óceán hullámverésének monoton zúgását hallgatta. A ma estét, amelyet egy idős hölggyel és annak titokzatos kísérőjével oszthatott meg, különleges ajándéknak tekintette.

Eva nagylelkűségének hála az elkényeztetett gazdag lányokról kialakult véleménye is sokat változott. Rá kellett jönnie, hogy ha valaki gazdag, attól még nem feltétlenül elkényeztetett. Kissé szégyellte magát, amiért korábban bedőlt a sztereotípiáknak. Ahogy azt is kénytelen volt beismerni, hogy a neten látott kép nem retusálás eredménye.

Savannah-hoz hasonlóan Joe is élvezte az estét. Nyolcvannégy év ide vagy oda, az idős hölgy teli volt élettel, és csak mondta és mondta. Értett a baseballhoz, és kedvenc csapatának, a Dodgersnek szurkolt.

A hölgyek épp akkor tértek vissza, amikor felszolgálták a desszertet. Ahogy közeledtek, nem tudta levenni szemét Eva formás alakjáról. Idomait nyilván a rendszeres edzésnek köszönheti, amihez talán konditerembe sem kell járnia, hiszen van neki otthon.

– Bár sose érne véget ez az este! – csacsogta Savannah, aki időközben kissé becsiccsentett.

– Akkor essünk neki annak a desszertnek, rendeljünk egy csésze kávét, és beszélgessünk, amíg csak jólesik.

– Mit is rendeltem desszertnek?

Az este során először tűnt úgy, hogy Savannah bármiről is megfeledkezett. Belegondolva, hogy túl vannak két koktélon, és a fogásokhoz elfogyasztott boron, Eva meg tudta érteni, hisz ő maga is kissé kótyagos volt.

– Desszertválogatást kértünk, szóval kapunk kóstolót mindenből.

– Úgy bizony – erősítette meg Joe.

– Ez jó hír. Akkor a csokitorta stipi-stop az enyém!

Evának nem rémlett, hogy a kínálatban szerepel csokitorta, de eldöntötte, hogy ha lesz a tálcán bármi, ami csokis, azt átengedi Savannah-nak. Hiszen ez az ő napja, és ahogy Joe is mondta, különlegesnek kell hogy érezze magát.

Vajon milyen volna, ha a férfi osztatlan figyelme csakis kizárólag rá irányulna? Már a gondolattól is reszketni kezdett.

Miközben Joe megfelezett egy zöldcitromos pitét Evával, Savannah boldogan vetette rá magát egy étcsokival bevont, sós karamellás jégkrémre. Nem torta volt, de elégedettnek tűnt. Joe képtelen volt levenni a szemét Eva érzéki szájáról. Annyira, hogy pár pillanat elteltével vadabbnál vadabb gondolatok kezdtek keringeni a fejében. A lány kiskanálra tapadó, telt alsó ajka hihetetlenül szexi látványt nyújtott.

Eltöprengett, mi történne más körülmények között. Csakugyan vibrál körülöttük a levegő, vagy a képzelete játszik vele?

Miután a desszertet egy koffeinmentes kávéval leöblítették, a díszvendég hatalmas ásítással tette egyértelművé, hogy az este kimerítette.

– Egyszer minden jónak vége szakad, nem igaz, Savannah? – kérdezte Joe, majd megpaskolta az idős hölgy kezét.

Savannah álmatag tekintettel bólintott. Arcán szomorúság tükröződött.

– Sosem éltem zajos társasági életet. Nem tudtam soká fennmaradni.

Valószínűleg azért, mert egész életében keményen dolgozott. Akár a szülei.

– Nos, ma este remek társaság volt. Nagyon jól éreztem magam – mondta Joe, és látszott rajta, hogy őszintén gondolja. Amikor Eva kezében meglátta a pénztárcát, megkérdezte: – Fizethetek én?

Eva a férfi ajánlatát hallva megdöbbent. Joe nem ezt a reakciót várta tőle.

– Semmiképp. A számlát teljes egészében az ügynökség állja.

Joe a kategorikus választ hallva visszavonulót fújt. Más körülmények között másként cselekedett volna.

Amíg Eva elintézte az anyagiakat, Joe Savannah-nak segített a szedelőzködésben.

– És a képekkel mi lesz? – kérdezte az asszony.

Mintegy végszóra, a fiatal fotós hölgy azonnal ott termett. Joe rosszat sejtett.

– Ha nem bánja, ezt itt leközölnénk a helyi lapban – mondta, majd megmutatta a kiválasztott képet. – Viszont szükségem volna pár információra.

Ez meg mi? Hírverés az ügynökségnek? Hogy rájuk irányítsa a figyelmet? Adománygyűjtés? Mike nyilván tudott a dologról, bár valamiért azt gondolta, hogy ma este privát emberként van jelen.

Eva a számla rendezését követően pont akkor kapta el a pillantását, amikor gyanakvóan meredt maga elé.

Aztán hirtelen megvilágosodott. Kinek származna előnye a dologból? Az ügynökségnek vagy neki a választási kampányban? A dolog hátterében nyilván Mike áll!

– Semmiféle hátsó szándékom nem volt – közölte Eva. – Az ügynökségnek nincs szüksége hírverésre.

– Semmi közöm a képekhez, ahogy a cikkhez sem – szabadkozott a férfi.

Tanácstalanul meredtek egymásra, mígnem Joe mobilja a zsebében rezegni kezdett. Mike kereste.

– Sikerült elintéznem, hogy a szombat délutáni kiadásban címlapra kerülj – hadarta egy szuszra.

– Talán kikérhetted volna a véleményem – sziszegte Joe.

– Megpróbáltam, de nem válaszoltál.

– Semmi kifogásom, hogy szerepeljek az újságban – kotyogott közbe Savannah.

– Biztos benne? – kérdezte Eva. – Mert ez nem volt benne a megállapodásban.

– Nagyon jól tudom, hogy egy újraválasztási kampány kellős közepén vagyunk, de Aguirre polgármester az este folyamán ezt egyetlen szóval sem hozta fel. Kizárólag velem foglalkozott. Melyik politikus tette volna ugyanezt? Viszonozhatnánk egy szívességgel.

Eva arckifejezése az idős hölgyet hallva azonnal megenyhült. Nem volt haragtartó, és Joe-nak ez tetszett. Ahogy fekete ruhába rejtett idomai is. A haja színéről és halványkék szeméről már nem is beszélve.

Miközben Savannah lyukat beszélt a riporter hasába, Joe a sofőrjük keresésére indult. Ki kell hogy szellőztesse a fejét, mert vadabbnál vadabb gondolatok sokasága kavargott az elméjében. Eváról.

A hölgyek öt perc múlva követték. Beszálltak a limóba, amely hat személy számára is kényelmet nyújtott volna, és amelynek füst színű üvege megvédte őket a kíváncsi tekintetektől. És hogy minden tökéletes legyen, jégbe hűtött pezsgő várta őket. Ha már ott volt, ittak belőle.

– Ez volt életem talán legszebb estéje – mondta Savannah a lakása ajtaja előtt állva. – Mióta betöltöttem a hatvanat, határozottan a legszebb.

– Az idejét sem tudom, mikor éreztem magam ilyen jól – felelte Joe. – Köszönöm.

– Mit?

– Hogy vannak még ilyen kedves hölgyek.

Savannah meghatódva ölelte magához a férfit, aki magától értetődő természetességgel viszonozta az asszony kedvességét.

– Oda fogok figyelni a kampányára, és minden lakótársamat arra fogom buzdítani, hogy magára szavazzon.

– Igazán kedves, de erre semmi szükség. Viszont héba-hóba írnék egy-egy e-mailt, hogy tudjam, jól van.

– Annak örülnék. Ami a ma estét illeti, tudnia kell, hogy a világ legboldogabb emberévé tett.

Joe kezét az asszony arcára simította, majd gyengéden homlokon csókolta.

– Jó éjszakát, Savannah Schuster! – mondta arcán mézédes mosollyal, amelynek láttán Eva biztos volt benne, hogy szavait nem üres frázisnak szánta.

A férfit egy napon sem lehetett említeni a közszereplők többségével. Az elmúlt egy évben mindent a fia szükségletei határoztak meg. Viszont Joe társasága ráébresztette Evát, hogy mennyire hiányzik az életéből egy férfi, a szerelem és a szex…

Kiléptek az épületből, és mindketten hallgatásba burkolóztak. Amikor a limóhoz értek, a sofőr kinyitotta az ajtót, Joe pedig a kezét nyújtva segítette be Evát a hátsó ülésre. Az este folyamán először kerültek fizikai kontaktusba. Eva nagyot nyelt, majd merészen a férfi szemébe nézett, amelyben ugyanazt a tüzet látta, amit ő maga is érzett. A félhomályt csak a nyitott tetőablakon beszüremlő csillagfényes holdvilág halvány fénye törte meg. Ám gondolatai a friss tengeri fuvallat hatására sem tisztultak ki. Eva lerúgta a cipőjét, amit Joe nem tudott nem észrevenni. Amikor a férfi pezsgővel akarta kínálni, visszautasította.

– Öröm volt Savannah-val találkozni. Köszönöm a szép estét.

– Igazán nincs mit.

– De most szeretném magát is megismerni egy kicsit jobban.

Eva nagyot sóhajtott. A ma este arról szólt, hogy valóra vált egy kedves idős hölgy álma. Csodálatos perceket éltek át…

– Csakugyan véget akar vetni a varázslatnak?

A férfi zavartnak tűnt, de egyúttal kíváncsinak is.

– A ma este Savannah-ról szólt. Arról, hogy együtt vacsorázhatott egy intelligens és szexi pasival. Valószínűleg még most is a fellegekben jár.

– Most pedig itt ülünk kettesben egy limóban, és az estének koránt sincs vége – válaszolta Joe, pontosan értve, Eva mire céloz. – Miért szalasztanánk el az alkalmat?

– Élvezzük hát a pillanat varázsát, amíg lehet. – Savannah-nak köszönhetően ki merte mondani, hogy ez egyúttal az ő álma is.

A férfi továbbra sem vette le róla a tekintetét. Megfogta a kezét, majd az ajkához emelte, és csókot lehelt a kézfejére. Evát teste legkülönbözőbb pontjain öntötte el a forróság.

– Köszönöm ezt a varázslatos estét – ismételte Joe mély, rekedtes hangján.

– Szívesen – suttogta Eva levegő után kapkodva, majd hozzátette: – Ahogy köszönet ezért a pillanatért is.

Bár Joe-n látszott, hogy vette a lapot, Eva biztosra akart menni.

– Ami mostantól lehet csak a miénk.

Miután zöld utat adott a férfinak, az rögvest közelebb húzódott. A tekintete, amelyből sugárzott, hogy tetszik neki, amit lát, teljesen megbabonázta Evát. Bár szándéka egyértelmű volt, tudta, hogy Joe igazi gentleman, aki nem lépne át egy határt. Szóval kénytelen lesz a maga kezébe venni az irányítást. Ha ki akarja élvezni ennek az éjszakának minden további percét, és érezni akarja a férfi testét a testén, mindenképp.

Nagyot nyelt, majd az ösztöneit követve ajka forró csókban tapadt a férfi szájára. Joe kapkodó zihálása megrészegítette, öle izzott a vágytól. Ahogy gondolta, a csókja is isteni.

A férfi keze lassú vándorútra indult a testén. Csókjaik egyre szenvedélyesebbé váltak, éhségük azonban csak nem csillapult. A következő pillanatban arra eszmélt, hogy lovaglóülésben ül Joe ölében. Áldotta az eszét, amiért nem húzott harisnyát.

Egy pillanattal később egy szál melltartóban borult a férfi mellkasára. Innen nincs visszaút.

– Polgármester úr, megérkeztünk – szólalt meg hirtelen a sofőr a járműbe épített telefonon keresztül.

Eva halálra váltan nézett Joe szemébe, akin látszott, hogy pont annyira felajzott, mint ő. Ugyanúgy akarják mindketten, hogy a pillanat ne érjen véget. Amikor ajkuk ismét érzéki csókban forrt össze, a férfi heves mozdulattal rántotta ágyékához a csípőjét.

– Hajtson tovább! – kiáltották egyszerre.

4. FEJEZET

A következő héten

– Láttad a legfrissebb közvélemény-kutatási adatokat? – nyargalt fel s alá Joe irodájában Mike Machado a helyi lapot lobogtatva. – Az az este Savannah-val nagyot szólt!

– Mutasd! – kapta ki barátja kezéből a lapot Joe. – Öt százalékkal vezetek?

Mike arcán önelégült vigyorral bólintott.

– Úgy ám! Három hete még fej fej mellett voltatok Louellával. Mostantól a cél az, hogy a különbség két számjegyű legyen.

– Gondolod, hogy mindez a helyi lapban megjelent cikknek köszönhető?

– Teljes mértékben. Savannah Schuster még levelet is írt a szerkesztőnek, amiben az egekig magasztal. Hatalmas előny volna, ha a kampány során mindvégig magunk mellett tudnánk.

Az viszont azt jelentené, hogy újra találkozniuk kellene Evával, aki nyilvánvalóvá tette, hogy mindaz, ami a limó hátsó ülésén aznap este történt, nem beszédtéma, és nem ismétlődhet meg. Éspedig azért, mert túlságosan elfoglalt. Üdv a klubban! De világosan fogalmazott. Most egyikük sincs abban a helyzetben, hogy az életüket egy kapcsolat tovább bonyolítsa.

Erre akkor kellett volna gondolniuk, amikor egymásba gabalyodtak. Még soha nem volt része olyan oltári szexben. És nem is vallott rá, hogy ennyire elveszítse a fejét. Az efféle terep teljesen ismeretlen volt számára, és az egészben az a legcsodálatosabb, hogy Eva volt a kezdeményező fél.

Joe a maga részéről azzal magyarázta a történteket, hogy fejükbe szállt a pezsgő, hozzátéve, hogy teljességgel elképzelhetetlen, hogy egy Evához hasonló nő az élete része legyen. Ő egy éjt nappallá téve dolgozó ügyvéd és polgármester, akinek nyakán egy újabb választási kampány, ellenben Eva Santa Barbarában él egy palotában. Látta, mert ragaszkodott hozzá, hogy hazafuvarozza.

Miközben az étteremben játszotta a gáláns Cary Grantet, a limó hátsó ülésén úgy viselkedett, mint Tarzan, a dzsungel királya, ahol Eva volt az ő Jane-je.

– Várj! Most meg mit művelsz? – csattant fel Joe, amikor látta, hogy Mike máris a telefonjáért nyúl.

– Megkérem Savannah-t, hogy holnap kísérjen el bennünket a kampánygyűlésre.

A városközpontban található baseballpálya ideális helyszíne volt az efféle politikai megmérettetéseknek. Ezer embert is le lehetett ültetni, és a közeli park és tölgyes afféle piknikhangulatot teremtett. Klasszikus és rockzenei koncerteket éppúgy rendeztek ott, ahogy egyéb kulturális eseményeket. Joe nagyjából félezer résztvevővel számolt.

– Nem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet.

– Én viszont igen – felelte Mike, és csendre intette barátját. – De kérdezzük meg Savannah-t.

– Tudod jól, hogy nem képes racionális döntést hozni.

– Kicsit jobban is bízhatnál benne… Ó, üdvözlöm, Ms. Schuster! Mike Machado vagyok, Aguirre polgármester kampányfőnöke, és személyesen szeretném meghívni magát a holnap délben tartandó kampánygyűlésünkre.

Mike hosszú másodperceken keresztül csak hallgatott, majd így szólt:

– Érthető. De nagyon örülnénk, ha el tudna jönni. Fenntartok magának egy helyet az első sorban.

– Neked teljesen elment az eszed? – rivallt rá Mike-ra Joe.

– Ellenkezőleg. Csak meghívtam az egyik lelkes támogatódat a gyűlésünkre. Azt mondta, ha kell, arra is kész, hogy kortesbeszédet mondjon érted. Felfogtad, mindez mit jelent?

Felfogni felfogta, de nem tartotta fairnek.

Másnap csodás időre ébredtek. A tömeg jóval nagyobbra duzzadt, mint azt Joe remélte, de így is csak a székek felén ültek. A korán érkezők elmélyült beszélgetésbe kezdtek. Ismerős arcok sokaságát látta, ezért Joe megállás nélkül integetett.

Mivel a választásokig még jó két hónap volt hátra, az ehhez hasonló rendezvényeken általában csak a kemény mag képviseltette magát. Húsz perc múlva kell az emelvényre lépnie. A helyzet még változhat, de nem sok reményt fűzött hozzá. Úgy látszik, emberbaráti tettével nem került közelebb az emberek szívéhez.

Mike ketrecbe zárt oroszlán módjára rohangált fel s alá a színpadon, amitől Joe csak még idegesebb lett. Nem akart mást, csak biztosítani a polgárokat arról, hogy újbóli megválasztása esetén ugyanazon értékek mentén folytatná a már megkezdett munkát. Tudta jól, hogy mindezzel nyitott kapukat dönget, hisz többségében a neki bizalmat szavazók vannak jelen, de azért reménykedett, hogy egy-két új támogatót is meggyőzhet.

Abban a pillanatban gördült be az utcába egy elektromos busz, amelyről idős városlakók sokasága szállt le. Remek, gondolta. Savannah-nak ezek szerint tényleg sikerült beszerveznie a szomszédait.

Amikor vetett egy közelebbi pillantást a gyülekezetre, csalódnia kellett. Ugyanis Louella Barnstable vezényelte őket, és kezükben hatalmas transzparensekkel a város alapító okiratának megváltoztatását követelték.

Hirtelen nem is tűnt olyan rossz ötletnek, ha Savannah ott ül mellette. Előre megírt beszédébe belefirkált pár további gondolatot. Például a helyi étterem- és kávézótulajdonosoknál kialkudott, hatvanöt éven felüli polgárokat megillető kedvezményekről, amennyiben náluk reggeliznek. És mi volna, ha azt érvényesítenék az ebédre is? Ezt azonban csak akkor hozhatja nyilvánosságra, ha már egyeztetett az érdekeltekkel.

Miért is nem gondolt erre korábban? Azt már az előző választások alkalmával megtanulta, hogy nem ígér olyasmit, amit nem tud betartani. Sajnos a választók nem felejtenek.

Amikor újból felnézett, ismerős arc tűnt fel előtte. Széles karimájú szalmakalapban, élénksárga ingblúzban és fehér, bő szárú halásznadrágban Savannah Schuster közeledett felé. Széles mosolya láttán mindjárt jobb kedvre derült.