© Herczegh Máté, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Gáti Dzsu, Relatív

Szerkesztő Rubin Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-733-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Bevezetés

I. Halálra ítélni Szókratészt – 1. öntudat

A kérdezés nehézségei

Ideológiai törmelékáradat

A kérdezés módszere

II. Rombolás – 2. öntudat

A nemtudás tudásának ára

Akkor miért?

A Szfinx karmai

III. Építkezés

A végső alap

Az egzisztencializmus határai

A derűlátó szem

A tragikus hős felemelkedése, tündöklése és bukása

A felemelkedés lehetősége: a transzferencia

Tündöklés: Oidipusz-projekt

Bukás: lehetetlen helyzet

IV. A világ foglalata – 3. öntudat

Intrapszichikus naiv realizmus

Oidipusz agya

Metakogníció és kultiválhatóság

Metrizálható megvilágosodás

Ateista misztika

Szabad akarat és tiszta lelkiismeret

V. Szintézis

A bódhiszattva útja

Beckeri paradoxon

Neuroegzisztencializmus

Számvetés

VI. Végszó

Bibliográfia

„…beláttam azt is, hogy egyszer az életben
gyökerestül föl kell forgatnom, s az első alapoktól
kiindulva újra kell kezdenem mindent…”

Descartes

Bevezetés

Az élet felkérdez. Akkor is, ha nem halljuk tisztán, válaszolunk: szükségszerűen mindig mindenki válaszol, hisz mindenki él valahogy, tehát adunk egy performatív választ, amely azonban nem jelenti azt, hogy a reflexív gondolkodás tárgyává tennénk, vagy a kérdéshez méltó mélységgel és módszerességgel tennénk ezt.

Hogyan éljek?

Viktor Frankl azzal a hasonlattal ragadja meg a kérdés alapvető értelmetlenségét, hogy olyan, mintha azt kérdeznénk egy sakkozótól: „Mi a legjobb lépés?” Attól függ. Mindig más. Ezzel a „hogyan” a konkrét élethelyzetek szintjére kerül. Szükséges az, hogy a „hogyanokra” adott válaszunk megszokásokkal, hitekkel, értékekkel, technikai tudással, mint konkrétumkarmokkal kapaszkodjon a hétköznapi világ valóságos, hullámzó szövetébe, amelyekkel fogást válthatunk, és adaptálódhatunk, újratervezhetünk anélkül, hogy elszakadnánk és eltávolodnánk tőle – ahogy a sakkozó lépései is változnak az ellenfél lépéseinek függvényében. De a legtöbben mégis vágyunk az életünket egységbe rendező vezérelvre, amelyhez, ha nem is tudjuk mindig szem előtt tartani, időnként visszatérhetünk. Ez az, amikor a konkrétumoktól eloldva, általánosabban tesszük fel a „hogyan éljek?” kérdését. Ez a könyv erre a kérdésre adott válasz. Már közelít az „élet értelmére” irányuló, általában értelmetlenül feltett kérdéshez, olyan, mint egy rossz vicc. És mégis, még rosszabb vicc, ha meg sem próbáljuk.

Ahhoz, hogy egy ilyen kérdést értelmesen meg lehessen válaszolni, előbb látnunk kell, hogy az emberi lény milyen helyzetben találja magát, mielőtt egyáltalán feltehetné ezt a kérdést, aztán azt is, hogy milyen lelki struktúrák nehezítik e kérdés feltevésében, majd pedig azt, hogy milyen mechanizmusok mentén képes mégis megválaszolni – vagyis hogyan ad értelmet létezésének. A gondolatmenet tehát nem csupán a „hogyan éljek?” megtévesztően egyszerű kérdésére próbál felelni, hanem a válaszlehetőségek terének feltérképezését is célul tűzi ki. Ebből a szempontból elméleti. Ugyanakkor gyakorlati is, amennyiben terápiás szándéka van. Elsősorban természetesen önmagam terápiája, hogy egyszer az életben végiggondoljam, ami már tizenéve nyugtalanít. Ennyiben minden mondat rejtett alanya az én. Másodsorban remélem, terápia másoknak, amennyiben a probléma általános jellegű, és ebben az énben magukra ismernek.

Mint mindig mindenki, óriások vállán állok – de még csak nem is állok: e könyv éppen a felállásra tett kísérlet. Pusztán intellektuális, nem igazi filozófia, ami annyit jelent, hogy minden lényeges akkor következik, amikor elérkezünk a könyv végéhez.

A gondolatmenet

A tipikus ember alapállapota nem a jóllét, hanem a takaréklángon való szenvedés. Ebből jelentenek kiugrást a kifejezetten nyomorúságos vagy boldog pillanatok, mégis viszonylag hamar visszatérünk a kiindulópontra, ami gyakran olyan kétségbeejtő, hogy inkább az életünket is eldobnánk. (Az Egészségügyi Világszervezet a depressziót a világ egyik legkomolyabb betegségének tekinti: minden ötödik ember szenved tőle valamikor az élete során, és majdnem minden második egy ponton komolyan fontolóra veszi az öngyilkosságot.) Mindezt úgy, hogy az anyagi javak, egy jó élet alapjai, legalábbis mifelénk nyugaton, bőségesen biztosítottak. Sőt, hozzáférünk mentálhigiénés szolgáltatásokhoz, szak- és önsegítő könyvekhez; tudósok és önjelölt próféták kutatják a boldogságot, virágzik a gyógyszeripar. Valami mégis bődületesen félremegy. De vajon mi?

A könyv gondolatmenete szerint az ember általában nem teszi fel kellő komolysággal a fönt említett „hogyan éljek?” kérdést, amihez az is kell, hogy számot vessen reális helyzetével: hogy a sorsa végérvényesen kiúttalan. Bárhogy ficánkol, nem fogja megúszni. A privát sors mindig labirintus, de az általános emberi nyílegyenes. A halálnak nincsenek titkai. Erről pszichológiai, szociális és kulturális jellegzetességeink miatt is könnyen megfeledkezünk. Olyan ugyanis, mint egy „jó” munkahely: nem rossz fejek a munkatársak, a főnök nem szemétkedik fölöslegesen, van csocsóasztal, csapatépítő programok, rendes fizetés. Mindez könnyebben elfedi azt, hogy utálom és értelmetlen az egész, mintha a bányában kellene fizikai munkát végeznem. A sötétben, ahol nem kapok levegőt, könnyebben rájövök, hogy valamit változtatnom kell, mert ez így nem jó. A kis pozitívumok könnyen nagy negatív eredményt hoznak, mert lehetségessé teszik egy szükséges döntés elodázását – a munka elhagyását, hisz utálom és értelmetlennek érzem –, hiszen ez egy „jó” munkahely. Már nem is olyan akut a probléma, amit kezelni kell. Csakhogy így telik el az élet. Nem ártott volna egy kis sötétség, hogy felismerjük a valódi válságot, sorsunk kiúttalanságát – és ebben segít a létnyomás, amely katalizálhat egy valóban gyümölcsöző változást. A könyv első harmada épp ezért ezt a kétségbeejtő érzést igyekszik maximumra tekerni az olvasóban, hogy minél inkább bőrén érezze bizonytalan helyzetét.

De milyen irányba tapogatózzunk egy jobb élet reményében? A gondolatmenet szerint a lehető legnagyobb szigorra van szükség. Nem elég a nagytakarítás: porig kell rombolnunk előzetes hiedelmeinket, hiszen eddig sem vezettek eredményre, és egy végletekig gyalult végső alapról kezdeni az építkezést. Egy ilyen életstratégia még a „lehetséges világok legrosszabbikában” is megállná a helyét, és vigaszt nyújthat olyanoknak is, akik nem osztoznak a mi világnézetünkben. Egyfajta minimáletika. A gondolatmenet épp ezért a lehető legkomorabb képet festi az emberről és világáról. Kopernikusz, Darwin, Nietzsche és Freud nyomdokain elindulva, és az aktuális tudományos elméleteket felhasználva a kozmosz legszélére sodorja az olvasót, és amikor azt hinné, legalább önmagában biztos talajra lelhet, az individuumot is dividuumok sokaságára zilálja, vagyis kikezdi azt a legmélyebb illúziónkat, hogy egységes ének lennénk. A kognitív tudományos eredményekkel összhangban tehát azt kell mondanunk, hogy széttöredezett lényekként hajolunk bele az entrópia szelébe, akik lélekfoszlányai még egymáshoz sem találnak oda, nemhogy egy kielégítő élethez.

Vagyis egy minden talajtól megfosztott, szenvedésre ítélt lényt találunk e rombolás végén. Intellektuális értelemben olyasvalakit, aki a Viktor Frankl által leírt lágerfogolyhoz hasonló. És mivel Frankl értelmet talált még egy ilyen végérvényesen lecsupaszított, pusztán szenvedésre redukált létben is – amit a saját életével is hitelesített –, az ő gondolkodásmódja jó kiindulópont a további vizsgálódáshoz és építkezéshez.

Ezen egzisztencialista keretek azonban önmagukban nem bizonyulnak elegendőnek: ki kell egészíteni az egyre inkább kutatott és hangsúlyossá váló pozitív érzelmekkel, amilyen pl. a flow, az öröm és a boldogság. Ez egyfajta derűlátóbb egzisztencializmust eredményez, amellyel eljutunk a „tragikus hős” életstratégia csúcsához: Sziszüphoszhoz, aki gyakran jól is érzi magát, miközben görgeti fölfelé sorssá vált szikláját, és értelmesnek érzi mindezt.

Csakhogy itt, Sziszüphosz hegyén is találunk egy bökkenőt, mégpedig az ember lelke mélyén meghúzódó alapparadoxont, elégedetlenségünk ősforrását. (Ebben Ernest Becker zseniális meglátásaira támaszkodom.) Az ember ugyanis egyszerre vágyik arra, hogy önmaga és világának ura lehessen, igazi individuum, amely kiválik a teremtésből, és uralja azt; valamint arra, hogy feloldódjon ugyanebben a teremtésben, eggyé váljék vele. E két (ontológiai) motiváció ellentétes irányú, épp ezért egyszerre teljesíthetetlenek. Tehát még egy derűlátó, potenciálját beteljesített Sziszüphoszra is csak az örök elégedetlenség vár, hiába lel olykor örömet sziklája görgetésében. Ez tehát tévútnak bizonyul.

Létezik egy másik stratégia, amely ellenkező irányba, befelé indul: a misztikusoké és keleti vallások bölcseié, akik a világ megváltoztatása helyett önmaguk (vagyis az elméjük) megváltoztatását tűzik ki célul. Ezen a területen hatalmas mennyiségű „spiri” sallanggal találkozni, de mindezt letisztogatva azt találjuk a laboratóriumokban és nívós tudományos folyóiratok hasábjain, hogy a meditációnak kimutatható, hosszú távú és olykor drasztikus hatásai érvényesülnek – annál inkább, minél többet meditál valaki. Vagyis a „megvilágosodás” (amit minden metafizikus felhang nélkül, pusztán megváltozott agyi működésként értünk) valódi, ámbár nehezen aktualizálható lehetőség az emberi lény számára. Ilyenkor az általunk ismert szenvedés megszűnik, legalábbis a lehető legkisebbre csökken a létnyomás. Ez lenne tehát az ideális élet, melyre törekedni érdemes, a hipotetikus maximum?

Sziszüphosz és Buddha. Két hős, két megküzdési mód azzal a lehetetlen helyzettel, amit életnek nevezünk. A világot teszem olyanná, amilyenben élni szeretnék, vagy önmagamat teszem olyanná, aki el tudja viselni a világ borzalmait? Mindkettő szép és dicséretes a maga módján, de mit találunk a két út végében? Egy üres technikust és egy idióta bölcset. Az első elnyeri a világot, de elveszti önmagát. A másik elnyeri önmagát, de elveszti a világot. A megvilágosodott bölcs ugyanúgy meghal egy kezeletlen vakbélgyulladásban, ahogy akárki. Egy milliárdos techmogul ugyanúgy belepusztul a magányba, ahogy akárki. Ahogy a már említett beckeri paradoxon, e két stratégia is ellentétes irányúnak, épp ezért kibékíthetetlennek tűnik, de csak első ránézésre. Az ellentmondás látszólagos, a gyakorlatban elvágható ez a gordiuszi csomó, a két irány pedig egy új filozófiai áramlatban vezethető össze, amit akár nevezhetünk neuroegzisztencializmusnak is. Mindkettőre szükség van, hogy korrigálják és pótolják egymás vakfoltjait. A két irány egyénben való integrációjának pedig nincs elvi akadálya.

Még ha lényegéből fakadóan elérhetetlen is számunkra a valóság, a lehető legkisebb torzításokkal kell közel kerülnünk hozzá, mégpedig úgy, hogy közben figyelembe vesszük és kielégítjük legmélyebb pszichológiai igényeinket, melyek sokszor feszültségben állnak e valósággal. Keskeny híd: bármelyik hibádzik, a megoldásunk félre fog vinni.

A sorsapória

Így vagy úgy, de általában utolér a sorsunk kiúttalansága. Ez a sorsapória. Szókratész a beszélgetőpartnereit vezette logikai kiúttalanságokba. Kérdéseivel fokozatosan rávilágított, hogy a másik valójában csak hitte, hogy tudja, amit tud, valójában nem tudja, hiszen explicit önellentmondásokba keveredik magával. Ez zavart, szégyenérzetet, haragot szült. Szókratész azt a jóslatot kapta Delphoiból, miszerint ő lesz az athéniak közt a legbölcsebb. Mivel nem tartotta magát kifejezetten bölcsnek, eltartott egy darabig, míg rájött, hogy ez épp abban állhat, hogy nem gondolja, hogy olyan dolgokról tud, amelyekről valójában nem tud, szemben sok nagy bölcs hírében álló athéni polgárral. Szókratész tehát a nemtudás bábájaként serénykedett, és ki is végezték érte, amely már-már Jézushoz mérhető mártírhalált és örökké kitüntetett helyet eredményezett számára a filozófiatörténetben. A sorsapória, amelybe nekünk szintén bele kell magunkat bábáskodni, immár egy belső Szókratész segítségével, ennek megfelelően az az egzisztenciális felismerés, hogy az emberi sorsból nincs kiút, eleve és végérvényesen kiúttalan. Nem azért, mert nem ismerjük a válaszokat, hanem azért, mert nincsenek válaszok. A privát sors labirintusának egyes részleteit, elágazásait, járatait lehet szakértő szinten ismerni, és ez a tudás sokakat félrevezet, hogy létezhet kiút, és a következő sarkon netán tényleg oda jutunk. Ahogy Einstein fogalmaz a nagy matematikus Hilbertnek, akit épphogy megelőzött az általános relativitáselmélet egyenletének felállításával:{1} „Tényleg kár lenne, ha mi, akiknek már sikerült kiutat találnunk ebből a nyomorúságos világból, ne találhatnánk örömet egymás társaságában.” De épp a nyomorúságos világgal szembeni vergődés teremti azokat a labirintusokat, melyekből a rémülettől félőrülten vagy épp reflektálatlan szorongással próbálunk kitalálni. Csakhogy a labirintusnak onnantól kezdve, hogy beléptünk, nincs kijárata. És fogy a levegő. Ez a létnyomás.

A létnyomás presszionálta kérdés elsősorban filozófiai probléma, és csak másodsorban pszichológiai. Lehetetlen „elterápiázni”: nem a konkrét neurózisok a fontosak számára, hanem a létezés általános neurózisa, a léttrauma. Hogy David Chalmers kifejezését vegyem át, a létezés nehéz problémája túlmutat a személyes tragédiáink konkrétumain – ami nem jelenti azt, hogy utóbbiak, habár könnyűnek nevezem őket, ne lennének sokszor elviselhetetlenül nehezek vagy akár megoldhatatlanok. Heidegger úgy fogalmaz, hogy „Az a fenyegetés, melyet a Dasein (az ember) a szorongásban tapasztal, ontológiai: nem valamiről szól, hanem mindenről, tehát a semmiről.” Vagyis a létezés létezhetőségéről szól: hogy egyáltalán létezik bármi. „Miért van egyáltalán bármi, miért nincs inkább semmi?” Ez a metafizikai alapkérdés. Végső és megválaszolhatatlan, ahol kezdődik és egyből meg is áll minden tudomány. Olyan alapvetően nyilvánul meg a megválaszolhatatlansága, hogy megbénít: éjszakákon át lehet forgolódni, és egy tapodtat sem mozdulni semelyik irányba. Ebbe a legnagyobb lelki nyugalommal bele lehet őrülni, nálunk sokkal nagyobb elmék is megtették. Ha a metafizika fő kérdését kicsit máshogy tesszük fel, pl. Isten létére, a kozmosz eredetére és hasonlókra vonatkoztatva, ott a haladás illúziója elveszi a kérdés valódi élét. És pontosan itt nyílik a labirintus szája.

Az emberi lények nagyon eltérő mértékben érzékelik a létnyomást – feltehetően nem jelent evolúciós előnyt egy erre kialakult ontológiai érzékszerv, egy másodlagos öntudat –, amely a maga akut mivoltában tárja fel egy válasz sürgősségét. Ugyanakkor nem gondolom, hogy létezne bárki, aki ne lenne kitéve a hatásainak. Nincs menekvés előle, hiába nézünk félre, hiába kalibráljuk magunkat érzéketlenre – mindig teljes valónkkal kölcsönhatásban vagyunk vele. A „hogyan éljek?” kérdésére az ember teljes valójával felelni kénytelen. És ha nem tesz meg mindent annak érdekében, hogy tudatosan maga válaszoljon e kérdésre, akkor megteszik helyette mások. Márpedig nem teszünk meg mindent, sőt: mi vagyunk, akik nap mint nap halálra ítéljük Szókratészt.

Ugyanakkor a kiúttalanság fel- és elismerésével nem teszünk mást, mint feltámasztjuk Szókratészt, szembenézünk a nemtudásunkkal és az ezzel járó válsággal. A válság, a krízis pedig mindig kellemetlen. Feszültséggel, olykor bénító bizonytalansággal, devalválódással jár. Abban az érzésben csúcsosodik ki, hogy már annyira rossz, működésképtelen az eddigi helyzet, hogy habár nem tudjuk, hogyan lehetne másként, de így nem mehet tovább. Éppen ezért a válságban lehet valami felszabadító is, hiszen végre elkendőzés, mismásolás nélkül világít rá valamire, ami eddig sem működött, csak eddig még lehetett úgy tenni, mintha működne. A krízis (nem túl meglepő módon) ógörög szó, és válaszutat jelent. Útkereszteződést. Más irányban kell folytatni, és most jött el az idő, hogy eldöntsük, merre, még ha a kiúttalanságban nem is látunk utat semerre.

René Descartes-nak és kortársainak meg volt a maguk válsága a 17. században. A kopernikuszi forradalom után, amikor kiderült, hogy mindenki tévedett egy olyan evidensnek tűnő belátásban, hogy a Nap kering a Föld körül, a gondolkodók összezavarodtak. Ez több mint érthető. Ha egy ennyire egyértelműnek tűnő dologban tévedhettünk, mi minden másban tévedhetünk még nap mint nap? Ez komoly ismeretelméleti válság volt, és valóban minden valamirevaló gondolkodó azzal volt elfoglalva, hogy új, biztosabb alapokra helyezze a megismerést, amely reményeik szerint aztán nem követhet el újabb, hasonlóan bődületes baklövéseket. Ebből a válságból szökött szárba az empirizmus és racionalizmus.

Descartes mesterműve, az Elmélkedések az első filozófiáról egy erre a válságra adott válaszkísérlet. Jelen könyv gondolatmenete sokat merít belőle a módszertant, egyes gondolati eszközeit illetőleg is. Elsősorban azonban abban, hogy miután felmérte a helyzetet, melyben az emberi lény találja magát, arra jut, hogy porig kell rombolnia a legmélyebben bennünk gyökerező, eredményt mégsem hozó hiedelmeinket, hogy mindezek helyett és mélyén valami valóban gyümölcsöző maghoz juthassunk. Vagyis nagytakarítást végez. Továbbá arra vonatkozólag is követi, ahogy a könyvet olvasni érdemes. Elvonulva, hosszan érdemes gondolkodni róla, ugyanis nagyon mélyen belénk ivódott hiteket, az önmagunkról alkotott képet sérti fel újra és újra. Ez a fájdalom azt jelzi, hogy valami fontosról gondolkodunk. Ahogy Descartes, mi is nagy útra indulunk, nagy fájdalmak és sötétség felé, máskülönben hajlamosak lennénk nem észrevenni a lényeget.

Ez a rombolás nem öncélú, a valódi építkezés alapjait tárja fel. A buddhizmus szimbóluma a potenciálját megvalósított emberre a lótusz, a felszínen gyönyörű növény, mely azonban a víz mélyén sötét, zavaros iszapban gyökerezik. Innen indul, ezen át kell utat találnia a napfényig. A buddhizmus úgy tartja, ez a mindenkori ember lelki alapállapota: a sötét, zavaros iszap. Már ez sem túl biztató, de a helyzet még ennél is rosszabb, ugyanis még egy lépés hiányzik ebből a képből: az embernek előbb ugyanis fel kell fognia, hogy nem jó neki, és hogy valójában mennyire nem jó. Tehát a lótusz nem is a zavaros iszap mélyéből indul, hanem a langy lebegésből valahol a tó közepén, amikor még gyökerei sincsenek. Csíra, amely minden áramlat vagy széllökés szeszélyének ki van szolgáltatva. Ahogy Seneca fogalmaz: „Senki sem érkezik előbb a helyes gondolkodáshoz, mint a helytelenhez. Mindannyian már előre zsákmányul estünk.” És nekünk magunknak kell úgy döntenünk, hogy előbb alászállunk az iszapba.

I.
Halálra ítélni Szókratészt – 1. öntudat

A kérdezés nehézségei

Kezdjük a legfurább furatka meséjével.

Egy sárgöb apró-sürgő lényei voltak egyszer régen a furatkák.

Nevüket ők maguk adták maguknak, hisz folyton a földet fúrták, és semmi sem volt kedvesebb szívüknek, mint a földdel való fura foglalatoskodás. Ki ide szerette túrni, ki oda, ki görgette inkább, rakosgatta, ki belefeküdt legszívesebben – ebből lett is sok bonyodalom, hogy hova is furakodják az értékes földet.

A legfurább furatkáról szól a mese, akinek a szíve még kevésbé fukarkodott a furakodás iránti fura lelkesedéssel. Csillogott a szeme, ahogy szülei és az öregek történeteit hallotta a legnagyobb furatkákról, akik messzi tájak és mélységek járatait fúrták ki. Apró műszereik, szerszámaik és a mélység furatainak térképei ott csillogtak a legtöbb furatkafuratban, hogy csodálják és emlékeztessék magukat a furatkozás örömére és felfedezéseire.

A legfurább furatka kicsi szíve annyira telítődött egy napon, hogy elhatározta, a legnagyobb furatot fogja kifúrni. Bátorította is néhány furatkatársa, az első pár görgetésbe-túrásba be is segítettek, de hamar elunták. Minek annyira mélyre leásni, kérdezték. Hogy-hogy miért, kérdezte csillogó szemmel a legfurább furatka, és tovább furakodott.

Egy ideig csodájára jártak a furatkák a legfurább furatkának, hogy még mindig ugyanazt a furatot fúrja, aztán csúfolni kezdték. Nem való az, így viselkedni. Itt a finom puha föld – mit akar ott lent a hideg göröngyök között. Fejezze be ezt a furatkához méltatlan viselkedést.

A legfurább furatka nem értette: azt hitte, ebben rejlik a furatkák öröme. Miért nem segít neki senki? Miért nem fúrnak? Őket nem érdekli, mit rejt a mély, milyen kincset, még puhább földet, amit a legnagyobb furatkák furatai kutattak eddig?

Telt az idő, a furatkák lassan megunták a legfurább furatka viselkedését, legyintettek rá és görgették tovább a finom földet odafönt. Minek furatkozol olyan mélyre, nem való az, hangzott még le néha, de egyre ritkábban. A furatka pedig csak furakodott és furakodott, kicsi teste kemény lett a göröngyöktől, szíve pedig a csöndtől. [folyt. köv.]

A mese arra próbál rámutatni, hogy miért van szándékolatlan irónia a Homo sapiens önelnevezésben. A Homo sapiens ugyanis jelentése szerint az a hominida, aki tud. Tény, hogy van egyfajta – csupán komplexitásában egyedülálló – tudása a fajunknak, de ez elsősorban technikai: annak tudása, miként végezzünk el bizonyos feladatokat. Ilyen a főemlősöknél is van: pl. tudják, hogyan halásszanak termeszt a termeszvárból egy direkt erre a célra farigcsált és benyálazott bottal. Amit nem tud a főemlős, az a saját majomságára való reflexió – csakhogy eredendő mindennapiságában erre az ember sem képes, épp ezért állunk szinte mindig közelebb a majomhoz, mint Szókratészhez.

Egy kérdés megválaszolásához először fel kell tenni magát kérdést, és habár ez evidensnek tűnik, általában nem tesszük meg. Nem vesszük elég komolyan az élet problémáját: érthetetlen módon a saját életünk nem elég fontos ehhez. Hogy lehet ez? Pedig Arisztotelész szerint minden ember természeténél fogva törekszik a tudásra. Épp a tudás e szeglete ne tartana igényt az érdeklődésünkre?

Ha az ember valóban természeténél fogva törekedne a tudásra, nem hökkentené meg az egyedeit lépten-nyomon az, hogy léteznek egyetemi filozófia szakok, vagy hogy tudósok hajlandók az anyagi javak, státusz, elismerés hiányának ellenére is dolgozni valamiért. Az ember sokkal inkább mindig mindent már eleve tud, legalábbis úgy él, mintha tudna. A világunk falai körbeérnek, teljesek, ritkán szembesülünk hézagokkal. Nagyon sokat kell tanulni ahhoz, hogy rájöjjünk, milyen hülyék vagyunk. Az ember pedig sem tanulni, sem a tudatlanságával szembesülni nem szeret. (Hülyeség az, ha tudatlanul úgy cselekszünk, mintha nem lennénk tudatlanok – vagyis szinte mindig.) Ha mitológiai módon szeretnénk megragadni ezt a nemtudást, akkor elég az ádámcsutkáig mennünk (angolul Adam’s apple). A Paradicsomból való kiűzetést a Tudás fájáról való alma megevése okozza. Csakhogy a névben is benne van, a csutka megakadt az ember torkán, valójában soha nem emésztette meg – vagyis az ember se nem tud, se nemtud. Ha pedig tudományosabb nyelven akarjuk megragadni és alátámasztani ugyanezt, akkor azt mondhatjuk, hogy az információra való igénynek két, hierarchikus rendbe állítható szintje van: alul a „tudás” igénye, mely egy érthetetlen jelenség okaira kér választ. A mennydörgés? Zeusz. Vagy: a villám hatására felforrósodott levegő kitágulásából és lökéshullámából származó hanghatás. Szinte mindig megelégszünk a válasszal, még ha nem is értjük. Hisz ez tudott. Az okostelefonok mélyén tündérek is lakozhatnának, azt sem tudnánk kevésbé felfogni, mint ami valójában történik. Az információigény magasabb, ezzel együtt ritkább szintje a megértésre vonatkozik, amely nem elégszik meg egy válasszal mint faktummal, hanem meg is akarja érteni. Miért dobál villámokat Zeusz, mi vezeti erre, milyen az istenek természete? Vagy: ha a mennydörgés a villám kísérőjelensége, miért van pl. az, hogy néha késik a fényhatáshoz képest?

A tudás és a megértés közti igény fontos különbség. A tudásigény az alapállás: „tudni” pedig annyit jelent, hogy van egy közösen elfogadott válaszunk. Tendenciózusan ezért egysíkú vagy egyoldalú a kultúrák látásmódja, ezért „zárt a világunk”. A megértés, az intellektuális kíváncsiság, mivel magasabb kognitív funkció, ritkább. Aki nem elégszik meg egy válasszal, a „tudással” – amilyen értelemben a sapiens sapiens –, hanem meg akarja érteni, hogy miként működik.

A nyelvem, internalizált gondolkodási sémáim és struktúráim határai a világom határai. Vagyis a közösségem, kultúrám hitei{2} a világom határai. Ezek a határok pedig láthatatlanok. A láthatatlanságot úgy is megfogalmazhatjuk, hogy soha nem tudhatjuk, mit nem tudunk. E határok elengedhetetlenül szükségesek, nem is foghatnánk fel túl sokat nélkülük, de fel sem tűnnek természetességükben. Olyanok, mint a légnyomás. Az ember az egész életét leélheti anélkül, hogy arra gondolna, szüksége van rá, aztán ha egyszer védőfelszerelés nélkül találja magát az űrben, mégis kipukkad. Éppen ezért van az, hogy minden zárt kultúra (amelyből ma már alig van, de a globalizáció folyamata idővel akár létre is hozhat még egyet) egyoldalú – és éppen ezért nyithatják fel más kultúrák a szemünket, illetve korrigálhatják egymást különböző irányokba.

Az ethosz szó, amiből a helyes viselkedést implikáló etika származik, eredetileg tartózkodási helyet jelent. Nagyon mély kapcsolat van a megszokott, helyes viselkedés és annak helye között. Mi a helyes viselkedés? Attól függ, hol. Ha x törzsbe születek, és a flörtölés részeként leharapják a szempillámat, akkor felizgulok. Ha y-ba, akkor hívom a rendőrséget. Egyik sem „igazabb” a másiknál, egyik sem tükrözi inkább az emberi természetet. Viszont az biztos, hogy ha valaki nem találkozik véletlenül ezzel a meglepő, adott közegben nagyon is adekvát reakcióval, eszünkbe se jutna, hogy erre éppenséggel fel is lehetne izgulni. Ezt értem láthatatlanság alatt – a reakcióinkat a valóságra adott természetes reakcióknak látjuk. Ezt nem könnyű elhinni, ezért kitérünk rá részletesebben: fontos ugyanis, hogy teljes súlyával nehezedjen ránk minden e lapokon felmerülő absztraktnak tűnő probléma, ugyanis szó szerint az életünk múlik rajta.

Az ember elméje elsődlegesen a közösségéé, és csak másodlagosan – ha egyáltalán – a sajátja. Másként: az ember az elméje legnagyobb részét kívül hordja a kultúrájában. Ez szükségszerű, még ha nehézkesen is összeegyeztethető a bennünk élő önmagunkról alkotott képpel. Hiszen – főleg nyugaton – az individualitás minden értékek értéke: egy ideje már nem a fajunkat, hanem az egyéniséget, a személyiséget tekintjük a teremtés koronájának még akkor is, ha nem vagyunk vallásosak, sőt, akkor talán még inkább. A felvilágosodás korabeli toposz, a „nemes vadember” lófrál itt újra, csak épp az erdőkből urbánus környezetbe költözött. A nemes vadember lényege, hogy egyedül él, jár-kel a természetben, és alkalomadtán interakcióba lép más emberekkel – olykor szaporodik is. Rousseau annak prezentálására hozta fel őt, hogy az embert a társadalom teszi rosszá, pedig természete szerint, preszociális állapotában „jó” – a probléma ott merül fel, ha feltételezzük, hogy egy ilyen lény természete szerint lehetne akármilyen, mintha önmagától kibomolhatna saját természete, legyen az ilyen vagy olyan. Ez egyszerűen nem így van.

„Az ember idegrendszere nem csupán lehetővé teszi számára a kultúra szabályainak elsajátítását, de meg is követeli azt, ha egyáltalán működőképes akar lenni. A kultúra nem csupán kiegészíti, fejleszti és kiterjeszti az organikus képességeket, hanem logikailag és genetikailag is mindezek előtt alkotóeleme ezeknek a képességeknek. A kultúra nélküli embert nem egy eredendően tehetséges, de beteljesületlen majomként kell elképzelnünk, hanem egy teljesen esztelen és így működésképtelen szörnyetegként (Geertz 1973, p. 68).

Nem kell a karosszékből elfogadnunk ezt a megállapítást. Candland (1993) pl. ismerteti a „vad gyerekek” néhány esetét, ahol az őrült szerencse folytán állatok odáig gondozták a magukra hagyott embercsecsemőket, hogy idővel sikerült nekik egymaguk is életben maradni, és azt találjuk, hogy ha a „szörnyeteg” megnevezés túlzó is lehet, mégsem közelítik meg a tipikus emberi elmeműködést, és állati szinten maradnak meg (pl. beszélni sem fognak tudni megtanulni később).

„Tehát a sapiens hominida evolúciós örökségének fontos része egy olyan idegrendszer, amely a kultúra behatása alatt fejlődött (általánosan), és amely minden egyedben egy kultúra behatása alatt fejlődik (konkrétan). Úgy tűnik, az emberi idegrendszer függ externális modellektől vagy programoktól, ha normálisan akar működni (…)” (Shore 1996, p. 4).

A „nemes vadember” tehát természeténél fogva nem „jó” vagy akármilyen, hanem már eleve a többiekkel él együtt, mire eljut a tipikus és „normális” egyedfejlődés során oda, hogy valamilyenné váljék. Természete szerint nincs meghatározva a természete. A kultúra tehát szerves részét képezi mentális életünknek. Erről könnyen elfeledkezünk a hétköznapi életünkben: láthatatlan közeg, mint a levegő; sőt, még inkább, hisz a levegő hiányával legalább néha szembesülünk, például a víz alatt; a kultúra hiányával azonban soha, kivéve a vad gyerekek eseteit, vagy amikor más kultúrákkal találkozunk. Az emberi természet eredendően és elszakíthatatlanul függ a kultúrától, amelyben kialakul. Lássuk, miket tudunk még erről a kapcsolatról.

„A kultúra új tagjai meg vannak győződve arról, hogy a kultúrát ők maguk határozzák meg, hogy úgy viselkednek, mintha ők maguk találták volna ki mindazt, amit a hagyomány teremtett. Egyedfejlődés során strukturális változás megy végbe: az organizmusnak »második természete« lesz a kulturálisan áthatott viselkedés” (Cole 2005, p. 173).

Valamint a prediktív erő is beszédes:

„Elemzésünknek két fő szereplője van: a csoport, amely az egyén világrajövetele előtt is létezett, és az új organizmus, amely elképzeléseink szerint e felé a működő csoport felé közeleg. Ebben a pillanatban az organizmust még nem érik kulturális hatások, a csoport pedig az ő hozzájárulása nélkül működik… Nézzük meg, hogy ebben a pillanatban mit mondhatunk el róla, milyen lesz felnőttkorában. Amit vele kapcsolatban előre meg tudunk fogalmazni, feltéve persze a csoportja folytonosságát, hogy meg fogja határozni a kultúrája. Meg tudjuk jósolni például, milyen ruhákat fog hordani, milyen nyelven fog beszélni, milyen eszméi lesznek, mi lesz a foglalkozása, néha azt is, hogy ki lesz a férje vagy a felesége, mivel lehet majd megbántani, milyen lesz az egészségügyi állapota, milyen lesz a személyiségfejlődési elmélete stb.” (Dollard, 1935, pp. 14–15).

Amennyit egy egyed hozzáad, alakít, változtat a kultúráján, egészen elenyésző (Brown 2004, pp. 47-48). Karl Popper a kultúra termékeit 3. világnak nevezi. (Az 1. világ a fizikai dolgoké, a 2. világ pedig a szubjektív tapasztalat, élmények, mentális élet világa.) A 3. világ, tehát a kulturális termékek sokszor szellemiek, immateriálisak: „állandó cserekapcsolat áll fenn az emberek és a 3. világ között, melyben mindig többet kaphatunk, mint amennyit valaha is adhatunk” (Popper, 1997, p. 42). Hiszen az elme tartalmainak legnagyobb részét örökül kapja, majd továbbadja túlságosan nagy változtatások nélkül. Ennek alátámasztásához elég a legnagyobb korszakos zseniknek tartott személyeket figyelembe venni, és velük kapcsolatban belátni, hogy a kultúra egészéhez képest milyen apróság mindaz, amit létrehoztak, bármily jelentősek vagy lélegzetelállítók is legyenek egyébként eredményeik.

Az individuális elme, a „nemes vadember” képe már ezekkel az észrevételekkel is tarthatatlanná válik, de még mindig elkövethetjük azt a hibát, hogy egy tárolóedényként gondolunk az elmére, amelybe az adott kultúra beletölti a tartalmait, amelyekről és amelyek mentén az elme aztán gondolkodni tud.

Csakhogy a tanulás, enkulturálódás során az elme nem statikus tárolóedényként viselkedik, hanem plasztikus közegként, melybe az adott kulturális termékek „belepecsételik” magukat. Ezzel egyrészt lehetővé válnak a magasabb kognitív folyamatok – másrészt viszont adott esetben jelentős és fundamentális eltérések mutatkozhatnak közöttük, amennyiben más közegben alakultak és alakulnak továbbra is. A közeg nemcsak azt határozza meg tehát, hogy miről gondolkozik az egyén, hanem azt is, hogy hogyan.

Hogy az emberek által alakított kultúra, és az abban való aktív részvétel milyen jelentős mértékben képes visszahatni annak létrehozójára, jó példa a moken nevű tengeri félnomád nép észlelésével kapcsolatos felfedezés. A moken gyerekek kétszer olyan jól látnak víz alatt, mint az európaiak, mégpedig azért, mert a pupillájuk képes jobban összeszűkülni és kitágulni, így alkalmazkodva a víz alatti fénytöréshez, amely képesség teljesen hiányzik az európai gyerekekből. Ezért is tartották úgy, hogy a pupilla kitágulását-beszűkülését velünk született reflex irányítja. Csakhogy ugyanerre megtaníthatók az európai gyerekek is, tehát ez a képesség nem lehet öröklött (Gislén, 2003). A kultúra által hordozott szokások gyakorlása tehát a percepció alsóbb szintjein is drasztikus hatásokat képes okozni – hát még magasabb szinteken.

Az adott kultúra éppen láthatatlansága okán, habár lehetővé teszi a mentális életet, vasmarokkal uralkodik is rajta.

Ez a szuperorganizmikus mentális szervesülés óriási evolúciós előnnyel jár. Ugyanakkor – mint minden, ami előnnyel – hátránnyal is: például amikor egy egyén a közösségén kívüli dolgokat próbál kigondolni, az nem könnyű. Eleve inkább fel se merül. De ha repedések révén mégis, akkor ne gondoljuk, hogy ennek nincs ára. Belső és külső büntetések nehezítik.

Ezért felbecsülhetetlenek a repedések: azokon keresztül szembesülünk azzal, hogy az általunk érzékelt valóság nem egyenlő a valósággal: azt ugyanis megelőzi egy (teljes mértékben tudattalan, és nagy erőfeszítések révén is csak részben tudatosítható) értelmezési folyamat. Ezt a jelenséget naiv realizmusnak nevezik, és fajunk sajátja. Az emberi lény az egyedfejlődés során – amely korai szakaszában valóban rendelkezik az Arisztotelész által megnevezett természettel – adott szociális, kulturális közegben nevelkedik, amely során internalizálja annak értékeit, szokásait, szabályait, és szerencsés esetben funkcionális felnőtt válik belőle. A fal eddigre körbeér, a világa teljes. Binswanger szavaival: „A nyelv az, amely mindnyájunkat költ és gondolkodik, sokkal inkább, minthogy az egyes ember tenné költészetté vagy gondolattá.” Vagyis a tudattalan nem univerzális konstruktum, legalábbis nem olyan mértékben, ahogy az evolúciós pszichológusok sokszor tartják.

Egyrészt minden tipikus emberi egyed rendelkezik kultúrával; az idegrendszerünk úgy fejlődött, hogy igényli ezt, elszakíthatatlan tőle az enkulturálódás és az agyplaszticitás révén. A kulturális termékek, viselkedési minták, hitek, artefaktumok stb. öröklődése mint testen kívüli evolúció óriási előnyt jelent az egyedeknek a túlélés szempontjából. Hiszen nincs szükség arra, hogy diszpozícióink genetikusan legyenek rögzítve (pl. a tűzrakásé), sem arra, hogy az egyed mindenre magától jöjjön rá (például próba szerencse útján); hanem megtanulhatja, leutánozhatja, hogyan kell tüzet rakni, írni, számolni, differenciálegyenleteket megoldani vagy épkézláb filozófiai tézist megfogalmazni, hiszen ezeket korábban már mások kínkeservesen kitalálták, majd a kidolgozott mémek a kultúrában továbbadódtak, a későbbi egyedek pedig sokkal kevesebb munkával elsajátíthatják őket. Ez a kultúra révén továbbadódó mémkészlet egyre változik és növekszik. Az egyedek magukévá teszik, magukénak érzik, és meglehetősen keveset tesznek hozzá. Akár egy doktori disszertáció is a kultúra nagyon keskeny szeletének egy nagyon kicsi részéhez tesz hozzá valami újat (ha egyáltalán). De ez az óriási memetikai építmény, melynek nem lehet túlhangsúlyozni az előnyeit, korántsem ártatlan. Egyrészt meghatározza, amiket gondolunk (a gondolatainknak nem mi vagyunk a szerzői, vagy csak elenyészően kis mértékben), másrészt azt, ahogyan gondolkodunk. A mentális tartalmak és folyamatok közt nincs éles határ. Ennek a ránk nehezedő szellemi építménynek tovább növeli „zsarnoki” jellegét a láthatatlansága: hogy nem tűnik fel, hogy ránk nehezedik, hogy a szokásaink, gondolkodási, érzelmi sémáink mind természetesnek tűnnek, holott nem azok, másrészt azon pszichológiai sajátosságaink, melyek egyfajta pszichológiai malterként konformitásra biztatnak minket, és amelyek a csoportunktól eltérő gondolkodást és viselkedést a fizikai fájdalommal egyenértékű szociális fájdalommal büntetnek. Tehát, ha eszünkbe jutna is másként gondolkodni, a környezetünk – beleértve saját pszichológiai architektúránkat is – ezt megbüntetné. Ehhez a zsarnoki uralomhoz járul hozzá az építmény autonómiája a mémek nem szándékos következményeivel, a lehetséges megoldások és problémák – objektíve létező – logikai terével, továbbá a mémek mint második replikátorok különváló evolúciójával, mely többé egyáltalán nem biztos, hogy a génjeink örökítését, a túlélésünket, boldogulásunkat vagy épp boldogságunkat segítik. Az evidens pejoratív felhangokat leszámítva leginkább egy ganajtúró fajhoz hasonlítunk, melynek több milliárd egyede (mostanra szinte) egyetlen hatalmas, növekvő ganajt görget, melyet már saját lendülete is hajt, melyből az egyedek minden táplálékot és iránymutatást nyernek, és amely nélkül egy percig sem lennének képesek létezni, miközben – szintén a ganajból vett – individualizmusukról szőnek fantáziákat. Ezen aspektusok összességét értem az állítás alatt, hogy elménk legnagyobb részét „kint hordjuk” a kultúránkban, és hogy elsődlegesen a közösségé, nem a miénk.

És most térjünk át a szocialitás zsarnokságára, vagyis arra, hogy az egyed közössége, csoportja miként hatja át elmeműködését. Ehhez érdemes először Heideggert idézni, habár tudom, milyen idegen és nehezen emészthető elsőre az avatatlan számára.

„Ez az egymássallét [értsd: ahogy az ember másokkal együtt találja magát] teljesen feloldja a saját jelenvalólétét »a mások« létmódjában, éspedig úgy, hogy a mások a maguk megkülönböztethetőségében és körvonalazottságában egyre inkább eltűnnek. Ebben a fel-nem-tűnésben és kontúrtalanságában fejti ki az akárki a maga tulajdonképpeni diktatúráját. Úgy élvezünk és szórakozunk, ahogy akárki élvez: úgy olvasunk, úgy ítélünk irodalomról és művészetről, ahogy akárki lát és ítél: a »nagy tömegből« is úgy vonulunk vissza azonban, ahogy akárki visszavonul: »felháborítónak« találjuk, amit akárki felháborítónak talál. A mindennapiság létmódját az akárki írja elő, aki nem valaki meghatározott, hanem mindenki, habár nem összegként az.” (Heidegger, 1927/2007, p. 154)

Az, hogy az akárki írja elő, hogy miként is viselkedjünk, másként úgy is megfogalmazható, hogy úgy viselkedek, ahogy szokás viselkedni, ezt pedig mindig a szociokulturális közeg határozza meg, melybe bele vagyunk ágyazva. Az akárki láthatatlan diktatúráját a következő sorokból is kiolvashatjuk: „Mindenekelőtt nem »én« »vagyok« a saját Önmagam értelmében, hanem a mások az akárki módján. (…) A jelenvalólét mindenekelőtt akárki, és többnyire az is marad” És: „Mindenki a másik, senki sem önmaga.” Úgy tudunk és azt tudjuk, amit mindenki, vagyis az akárki tud. Ezt megkérdőjelezni pedig sohasem veszélytelen. Egy közösségnek határozott evolúciós előnyt jelentett a tagjai közti minél zökkenőmentesebb együttműködés, ezért kialakultak és megerősödtek az olyan pszichológiai mechanizmusok, melyek ezt segítették elő, és olyanok is, melyek büntették az ettől eltérő viselkedést. Ezeket a hatásokat nem szabad lebecsülni. Agyunk jelentős részét tekintve a mai napig ősközösségekben élünk a szavannákon.

„Az izoláció fájdalma ugyanúgy fejlődött, mint bármely más fájdalom. Csakugyan, most már jelentős bizonyíték áll rendelkezésre, hogy a szociális izoláció és az (…) ezzel járó fájdalom gyümölcsözően fogható fel mint biológiai konstruktum, olyan állapotként, amely averzív jelzésként motiválja a viselkedés megváltoztatását, hogy segítsen az egyedeknek elkerülni a sérülést és támogassa a génjeik átvitelét a génállományba.” (Cacioppo és mtsai. 2011, p. 22)

De a magány nem csak jelzés, hogy valamin változtatni kell, mert a szervezetnek nem tesz jót az, ami éppen történik, hanem bizonyos értelemben már eleve sérülés. Negatív hatásaiban felér a magas vérnyomással, dohányzással, a testmozgás hiányával és túlsúllyal. Nem csak megbetegít, hanem öl. Egy ultraszociális faj egyedei számára a szocialitás perifériáján élni veszélyes. Márpedig épp ezt kockáztatja, amikor nem konform módon viselkedik.

A büntetésnek külső és belső formája is van, hogy a közösség akadályozza a renitens gondolatokat, érzelmeket és viselkedést. Ami az individuum szemszögéből külsődleges hatás, amennyiben nem-konform módon viselkedik a többséggel szemben, az, hogy ellenszenvvel viseltetnek-e iránta vagy kirekesztik. (Bassili és Provencal, 1988; Levine, 1989) A különböző gazdasági vetülettel is rendelkező játékokban az emberek akkor is szeretik megbüntetni a dezertőröket, ha emiatt fizetniük kell (Henrich és mtsai., 2006). Sőt, az ilyen altruisztikus büntetés az agy azon részeit stimulálja, amelyik a jutalmazással áll összefüggésben, tehát ez jól is esik azoknak, akik büntetnek (de Quervain és mtsai., 2004). Ami a belső mechanizmusokat illeti, az olyan helyzetekben, ahol publikusan kell képviselni az igazunkat a többség ellentétes véleményével szemben, az agy azon részei aktiválódnak, amelyek a negatív érzésekkel állnak kapcsolatban. Berns és mtsai. (2005) és Asch (1956) is számot adnak a jelentkező különböző negatív érzésekről; azon alanyok is beszámoltak kellemetlenségről, akik egyébként megőrizték ítéletük függetlenségét a csoportnyomás ellenére is. De a nonkonformitás, illetve az ebből eredő kiközösítés ennél drasztikusabb hatással is bír: azon agyterületek is aktiválódnak, mint amelyek a fizikai fájdalom során. Vagyis a szociális fájdalom semmivel sem kevésbé jelentős, reális vagy kínzó fájdalom, mint a fizikai. Ez nem csoda, hisz egybeesnek a neurális alapjaik. {3} (Lieberman és Eisenberger, 2009; Eisenberger, Lieberman és Williams, 2003).

A normakövetési igényünk és a konformitásra való törekvésünk mértékét Asch (1956) klasszikus kísérletei példázzák a legjobban. Ezekben az alanynak publikusan kell állást foglalnia olyan könnyen belátható helyzetekről, mint hogy egy egyenes, három másik egyenes közül melyikkel azonos hosszúságú. Hogy ezek könnyen belátható feladatok, arról az tanúskodik, amikor az alanyoknak privát módon kell dönteniük, akkor több mint 99%-ban pontosan ítélnek. A publikus állásfoglalást az nehezíti meg, hogy a csoport többi 7-9 tagja (csoporttól függően), akik mind beépített emberek, némely esetben egyhangúlag rossz eredményt mondanak. „Amíg az alanyok normális esetben a kérdéses viszonyokat szinte tökéletes pontossággal ítélték meg, a többség (értsd: a beépített emberek) sikeresen terelte el a kisebbségi becslések egyharmadát a saját irányába” (Asch 1956, p. 24. kiemelés tőlem.) Még egyszer hangsúlyozni érdemes, hogy könnyen belátható igazságokról volt szó minden esetben. A „ha a többiek beugranak a kútba, akkor mi is” mentalitás jellemző voltát egyéb kísérletek is igazolják. „A legmegbízhatóbb módja annak, hogy rávegyünk valakit, hogy tegyen meg valamit az, ha előbb rávesszük a körülötte lévőket” (Kesebir 2012, p. 24), legyen szó energiatakarékosságról (Nolan, Schultz, Cialdini, Goldstein és Griskevicius, 2008) vagy arról, hogy megcsaljuk-e a párunkat (Buunk és Bakker, 1995).

Természetesen ezzel nem azt állítom, hogy a közösségekben nem jöhetett létre új gondolat, érzés vagy viselkedési forma, csupán azt, hogy ennek szükségszerűen mindig is volt és lesz egy akadálya, amin keresztül kellett verni. A kognitív pálya mindig az egyedek konzervatívabb oldalának kedvez, másként: a kognitív teret meggörbítik a csoportok.

Ha mindez így van, akkor mivel magyarázhatjuk azt az elképesztő gondolati és etikai sokszínűséget és széttartást, ami manapság tapasztalható, nem csak egyes nemzetek között, hanem a szociális struktúrák minden egyes szintjén, a családoktól és baráti társaságoktól kezdve a geopolitika legmagasabb fokáig? Egyszerű: megszűntek a klasszikus értelemben vett közösségek: azok a 100-150 fős ősközösségek, melyekben fajunk pszichológiai architektúrája több mint kétmillió éven át létezett és alakult. Rendelkezünk akkora rugalmassággal, hogy gyakorlatilag végtelen számú egyeddel kooperáljunk, miként ezt tesszük is úgy-ahogy manapság, de annyi rugalmassága már a 3. világnak sincs, hogy ezt mindegyikükre kiterjessze. Most is léteznek ezek a pszichológiai hatások, a 3. világ termékei és az ezek által képzett ismeretelméleti védőháló, csak épp a közösségmagok nincsenek meg, amelyek kiszoríthatnák az összes többit. Ezért – valószínűleg legkésőbb azóta, hogy megszűntünk vándorló életmódot folytatni – mi már eleve mindig töredezett 3. világ-darabokkal a fejünk fölött születünk, számunkra nem ismeretlenek teljesen a rések. Vagyis a világunk falai nem érnek teljesen össze, ki lehet kukucskálni. Ugyanakkor szeretünk nem tudomást venni róluk, amint arról a kognitív disszonancia során érzett feszültség is szépen árulkodik (amikor olyan adattal találkozunk, ami nem fér össze a meglévő hiteinkkel). Ez tekinthető az individuális episztemológiai védőhálónak, amely kollektív szinten az ősközösség minden tagjára kiterjedt. Ha egy ilyen ősközösségben élnénk, fel sem merülne, hogy nem közvetlenül a valósággal találkozunk, hanem a kettő közt – a valóság és köztünk – van egy interpretációs lépés, amelyet a 3. világ határoz meg.

A 3. világ – minden közösség saját kulturális termékei, mintái, szokásai, rítusai, hitei, artefaktumai, ideái stb – mintegy a közösség feje felett lebeg, egységbe szervezi a közösség tagjainak gondolkodását és érzelmi folyamatait. Kizárják a világból érkező adatokat, amelyek nem összeegyeztethetők a meglévőkkel, és felhangosítják azokat, amelyek megerősítik. Erőszakos buborék, amely nem csak a kívülről érkező káros tényezőket, de a belsőket is igyekszik semlegesíteni. Nem platóni ideák, hisz nem öröktől fogva vannak, de nagyon is valóságosak. Az ókori homo mensura tétel szerint: „Minden dolgok mértéke az ember: a létezőknek annyiban, hogy léteznek, a nemlétezőknek annyiban, hogy nem léteznek.” Vagyis azt, hogy mi létezik, hogy mi jelenik meg a világunkban, az emberi érzékelés határozza meg. Biológiai szinten ez a látens gátlással (látens inhibíció) áll kapcsolatban, amely a dopamintermeléshez köthető. Az agy tudatelőtt/alatt relevánsként vagy irrelevánsként prekategorizálja a stimulusokat az aktuális céljaihoz képest – vagyis láthatóként vagy láthatatlanként.

A vallás volt az, amely a legeredményesebben egységbe tudta fogni azokat az egyedeket, akik többé nem tudtak ősközösségekbe tömörülni. A nyelv is ilyen hatékony malter: a görögök „barbár” szava a barbarizmoszból származik, amely zagyvalékot jelent, vagyis a barbár az, aki nem tud beszélni – hiszen nem tud görögül.

A vallás döcögve, mégis elképesztő hatékonysággal vette át az ősközösségek 3. világának a helyét, és egész kultúrkörök fölé tudott borulni évezredeken át. Ez a kristályszféra töredezett szét mostanra, és így már nem állíthatta meg többé a világűrből érkező jeges szeleket. A javítások, pótszerek és új védőszférák mostanra egymásba gyűrődtek, összegubancolódtak, olykor felemésztették egymást, de a repedéseket nem sikerült kijavítani. A világűr csontig hatoló hidege be-beszökik rajtuk, és az emberi egyed riadtan néz a csillagokba, melyek többé nem a rend konstellációi, hanem idegen, rémisztő alakzatok, melyek a kiszolgáltatott életünkre törnek. Ez az összetorlódás-gyűrődés vezet ahhoz a sokszínű, rendszertelen katyvaszhoz, ami a fejünkben él. Vessünk hát egy pillantást ezekre.

Ideológiai törmelékáradat

A szüleim megkereszteltek gyerekként, pedig édesapám ateista, édesanyám meg nem hisz az intézményesült vallásban. Amikor a szertartás során a pap kérdezte, hogy „mit kívántok e gyermeknek?”, a szüleim és a keresztapám motyogva feleltek, ki-ki a saját belátása szerint: boldogságot, gazdagságot vagy egészséget. Gyorsan kiderült, hogy ezek nem jó válaszok, ez nem kívánságműsor, legalábbis nem a miénk, és a gyereknek keresztséget kell kívánni. (Persze a vallás bölcsességét sem szabad elhazudni – az emberi élet valóban nem kívánságműsor, a gyermek születése pillanatában is már épp elég öreg a halálhoz, így a legreálisabb, amit kérhetünk, hogy a lelke üdvözüljön.)

Ez az egyetlen mozzanat önmagában is fémjelzi azt a sajátos történeti kort, amelyben élünk. Még hatnak ránk többé nem igazán eleven intézmények és szokásaik. A keresztelés a megszokásból fakad, holott sokan többé nem tulajdonítunk neki metafizikai súlyt. Valamit tenni kell, hisz mégiscsak született valaki, van egy igény, hogy ezt az eseményt kiemeljük a hétköznapok sorából, és nincs helyette más – hát, akkor legyen ez. A mai kor gyermeke történetileg és ideológiailag árva, és ezért össze van zavarodva. Ez nem jelenti azt, hogy ne lennének ideológiák, csak épp ezek a különböző korokban keletkezett vaskos rétegek összetorlódtak és széttöredeztek, éppen ezért nincs olyan, amely teljesen lefedné a világunkat. Az egymásnak feszülő, egymást legyűrő, recsegő, hangos, de sokszor elhihetetlen ideológiarepeszek és -szilánkok pedig felsértik a védtelen agyat.

Nem lehet túlbecsülni azt az egzisztenciális sokkot, amit Darwin zseniális felfedezése okozott, amely univerzális savként minden korábbi szelleminek tartott értéket, eredményt, építményt végigmart, és ennek közvetlen következményét: Isten halálát, amit Nietzsche szagolt ki először a maga csalhatatlan szimatával. A transzcendenciába vetett hittel az ember önmagába vetett hite is halálos sebet kapott, még ha a haldoklás maga meglehetősen lassú is, és a mai napig eltart, hogy mindenki orrába eljusson ez a metafizikai rothadás. Az ember nemhogy nem a teremtés koronája, de bármikor el is hagyható belőle. Darwin vészterhes képe, melyben az ember csupán a vak szelekciós folyamat esetleges eredménye – ezáltal pedig fölösleges is az univerzum egészében –, elpárologtat minden korábban ismert értelmet a kozmoszból.

A kozmosz szó megint csak az ókori görögöktől származik: rendet és ékszert jelent. Ez érthető, hisz szépen a föld köré borul, csillog és kiszámítható. De mi nem ugyanazokra a csillagokra nézünk, hisz ők soha nem vonták kétségbe az isteneik létét, valamint a teremtés közepéből sem zuhantak ki. Mi több destruktív lépést is tettünk, amelyek miatt igazán a világűrbe tudunk bámulni, és az vissza ránk: kipottyantunk a közepéről Kopernikusszal, Darwinnal pedig lecseréltük a Teremtést és megöltük Istent. De a tisztult tekintetben nincs sok köszönet: a világűrben végtelenül több a komor, embertelen űr, mint a világ. Ha most találnánk ki szót, amely ezt a megsemmisítő jelenséget lefedhetné, több lenne benne az elérhetetlenül távoli bolygók szörnyű elképzelt lényeiből, felfoghatatlan kiterjedésű pulzárokból, csillagködöket bezabáló fekete lyukakból vagy Lovecraft idióta, de főleg éhes ősi istenségeiből, mint az ékszerdobozkákból. De a tekintetünket elfedi legalább nappal az ég kékje (nagyrészt por), este pedig a fényszennyezés, ami egyáltalán nem biztos, hogy nem szolgálja rövid távú érdekeinket.

Nietzsche azt is megsejtette, hogy ha Isten halálával elzárul a transzcendencia üdvözüléshez vezető királyi útja, akkor a kultúrkör embereinek pszichológiai masszája két lehetséges irány közül kénytelen az egyikbe csorogni: az érzékenyebbje belesüpped a nihilizmusba (a méltatlan, lassú halálba), az optimistábbja pedig a földi paradicsom megteremtésébe fog. A 20. század vegytiszta horrorjából ismerjük, hogy milyen, amikor az ember földi paradicsomot csinál, és az államot ülteti a mindentudó Isten helyére. Naivitás lenne azt gondolni, hogy ez nem lóg át a 21. századba, vagy hogy nem fogunk visszaesni ugyanebbe a hibába. Az ember nem szeret tanulni.

Ideotizmus

Nevezzük a földi paradicsom-projekteket ideotizmusnak, mert az ideológiát és az izmusokat is magába foglalja – különös hangsúllyal az idiotizmuson. Az ideotizmus kifejezetten hasznos, ha egyenlőtlenségek, elnyomás, fájdalom, kirekesztés megszüntetésére törekszik, vonatkozzon az bármely érző lényre. Kifejezetten káros, ha a vizionált célja érdekében pontosan ugyanezeket okozza, legyen az bármilyen „nagyobb jó” érdekében. De még a hasznos ideotizmus is veszélyes az egyén szempontjából, ugyanis a nemes cél – mely sokszor valóban az – és az azért folyó küzdelem során az egyén feloldódik egy nála nagyobb célban, ami kifejezetten jó érzés, hisz az élete értelmet nyer. Csakhogy ez nem lehet végső válasz. Képzeljünk el ugyanis egy olyan világot, melyben megszűnt minden igazságtalanság, és mindenkinek megvan mindene. Az emberek végre boldogok. Hisz ezért küzdöttünk! Márpedig ezért küzdöttünk, az ember, még ha közvetett módon is, de mindig a boldogságért küzd, még ha népirtások árán is, minden más érték instrumentális, eszköz a boldogság elérésében, mely egyedül intrinzikus, vagyis önmagában is érték. Ebben igaza van Arisztotelésznek. De vajon boldogok lennének-e az emberek egy „tökéletes” világban, ahogy ezt a földi paradicsom projektek elképzelik? Úgy gondolom, hogy nem.

Mondom ezt fejlett, nyugati országban élő heteroszexuális fehér férfiként. Nem éreztem soha elnyomást, nem rekesztettek ki, nem voltam szegény, nemhogy nem éltem mélyszegénységben. Sokat tanulhattam. Van lakásom, néha jó munkám is. Mindenem megvan, de valami hiányzik. Valami mindig hiányzik. És mielőtt sietne bárki félreérteni, nem azt mondom, hogy az egyenlőségért, igazságosságért és a szenvedés ellen folyó küzdelmek ne lennének elengedhetetlenül fontosak. Ezeket a harcokat meg kell vívni. De a végén, amikor a világ objektív igazságtalansága megszűnt, már ha lehetséges ilyen, az egyéni pszichológia szintjén mégsem az van, amit implicit módon remélünk. Bármilyen tényleges egyenjogúság; a mélyszegénység, kizsákmányolás, diszkrimináció, az állatok milliárdszámra való felfoghatatlanul kegyetlen kínzásának és lemészárlásának megszűnése mind ott lesz, ott lehet, és ez nagyon fontos. Csakhogy a pszichológiai hiány is ott lesz. Ez elkerülhetetlen. Ezért jó az ideotizmus szó a jelenség megragadására, mert eszetlenül – sokszor egész népeket, állatfajokat kiirtva, erdőségeket letarolva – rohan valami felé, ami ráadásul ott sincs, soha nincs ott, és közben elfed egy alapvetőbb problémát is, a hiányét.

Ehhez megnézhetjük a saját ideológiájukba leginkább megérkezett társadalmakat. A szociológusok kutatásai rávilágítanak, hogy se nyugaton, a kapitalizmus fellegváraiban, se Kína vagy Észak-Korea megvalósított földi paradicsomában nem olyan rózsás a helyzet. Bár előbbiekben mégiscsak jobb, ugyanis az emberek általában szeretnek szabadok lenni, még akkor is, ha ez esetleg anyagi hátrányokkal jár (és még inkább, ha nem – ahogy általában nem). Az emberek hiába relatíve elégedetten ítélik meg az életminőségüket, a depressziósok és öngyilkosok számának emelkedése nem egészen ezt a képet tükrözi. Paradox módon épp a nagy tragédiák, háborúk azok, amelyek alatt csökkennek ezek a számok, mintha az ember nem tudna mit kezdeni magával a nagy jólétben, de a nyomásra összeszedné magát.

Végigszaladtunk rajta, de kifogyott alólunk a megálmodott út, és a kedvünket is elvesztettük a további rohanáshoz. Szakadékhoz ért a világ legfejlettebb és – civilizáltabb előfutára, úgy szaladt tovább, hogy észre sem vette, pedig azóta kalimpál a levegőben. Colin Wilson ezt találja a mai ember egyik legsürgetőbb problémájának. „Megteremtette a civilizációt, hogy biztonságban tudja magát. Biztonságban: mihez? Az unalomhoz?” Meglehet, hogy a konkrét életben maradásunk sürgetőbb, ha az éghajlatváltozásról, nukleáris katasztrófáról, pandémiáról és környezetszennyezésről van szó, de a kérdés akkor is áll. Életben maradni: mihez? Minek? Az ideotizmus erre csak hiszi, hogy válaszol. De a szenvedés hiánya még nem jelenti, hogy jól is érezzük magunkat. Akkor vagyunk ideoták, ha nekünk nagyobb szükségünk van az ügyre – hogy értelmesnek, fontosnak, hasznosnak érezzük magunkat –, mint az ügynek ránk. Könnyen eldönthető, hogy ideoták vagyunk-e, vagy pedig valóban jószívűségből akarjuk, hogy világ egy igazságtalansága megszűnjön: el kell képzelnünk, hogy az adott probléma varázsütésre megoldódik. Ha valaki más aratja le a babérokat, mintha mi soha nem is lettünk volna. Ürességet érzünk vagy megkönnyebbülést? Ha előbbi, akkor felmerül az ideotizmus gyanúja, amely miatt persze nem kell feladni minden ebbéli meggyőződésünket, csak érdemes tudatosítani, hogy nem oda tartunk, ahova gondoljuk, és a hiány, ami elől menekülünk, ott vár ránk kipihenten a célban. Az ideotizmus tehát az abba vetett naiv hit, hogy egy külső társadalmi cél elérése – legyen bármily nemes – tartós pszichológiai üdvözülést eredményez.

Nihilizmus

Ezzel szemben a nihilisták jól ráéreztek a semmi fölötti kalimpálás aktualitására, és annak totális hiábavalóságára is. Világképük teljesen konzisztens a természettudományos eredményekkel. Világlátásuk békésebb élethez vezet, mint az ideotáké. Cioran gyönyörűen fogalmazza meg a különbséget:

„Soha tétovázó, Hamlet módjára töprengő elme nem hordozott veszélyt magában: a rossz őselvének székhelye épp, hogy a megfeszülő akarat, a nyughatatlanság, az a prométheuszi megalománia, amely eszményekkel teletömött, meggyőződéseitől szinte szétdurranó fajunk sajátja, amiatt ugyanis, hogy kedvünket leltük a kétely és a lustaság – e minden erénynél nemesebb fogyatékosságok kigúnyolásában (…) ez a lírába bújtatott lepra, mely megfertőzi, igába hajtja, szétzúzza, vagy rajongásba hozza a lelket… Csak a szkeptikusok (vagy a semmittevők és az esztéta-lelkek) menekülnek meg tőle, ők ugyanis semmit sem ajánlanak, hanem – valódi jótevőkként – lerombolják az emberiség előítéleteit, és elemzik elmebaját. Nagyobb biztonságban érzem magam Pürrhón, mint Szent Pál oldalán, tekintve, hogy a csipkelődő bölcsesség messze szelídebb az elszabadult szentségnél. A lángoló elmében felismerhető az álcázott ragadozó; soha nem lehet eléggé óvakodni a próféták karmaitól…”

Elmaradnak tehát a népirtások, de azért ez sem áldozatmentes, az áldozat pedig maga a nihilista: ha komolyan veszi a nihilizmusát, akkor lassú pszichológiai sorvadásra ítéli magát, esetleg közvetlen környezetét. Lassú, de halálos méreg. A nihilizmus erodálja a cselekedeteink értékét, így állandó visszavonulásban tartja hordozóját: perceptuálisan és testileg is összehúzza magát, az ellenséges világból a lehető legkevesebbet fogad be, annak folyásában a lehető legkevésbé akar részt venni. Tetszhalott állapot, az igazi élet ellentéte.

A nihilista Midász királyhoz hasonlóan utolérte Szilénoszt, a bölcs démont, és megkérdezte tőle, mi a legjobb és a legelőnyösebb az embernek. Szilénosz eleinte nem akart válaszolni, makacsul hallgatott, de a nihilista nem eresztette, míg végül Szilénosz vihogásban tört ki:

„Nyomorúságos egy napig élő, a gond és a véletlen gyermeke, minek kényszerítesz arra, hogy megmondjam neked azt, amit nem hallanod volna legüdvösebb? A legjobbat te el nem érted: a legjobb neked meg nem születni, nem lenni, semminek lenni. A másodsorban legjobb azonban neked – mielőbb meghalni.”

A nihilista szeme felnyílt, és a démon szavai hosszan visszhangoznak elméjében, mert valahol mélyen ugyanazzal a semmivel ütközik össze, amiről szólnak – kevésbé finom matéria nem verhetné vissza, a semmi csak a semmivel léphet kölcsönhatásba. A depressziós is tudja, hogy az epizód során látja csak igazán a világot. Elméjére nehéz köd borul, de Szilénosz ikertekintete elől végre fellebbentek a fátylak.

Lásd ehhez az antinatalista (születésellenes) megközelítéseket, amelyek Szilénosz nem emberi füleknek való bölcsességét idézik: vagyis jobb lett volna meg sem születnünk, vagy ha már megszülettünk, legjobb lenne mielőbb meghalnunk. Ha a létezés szenvedés, akkor gyereket nemzeni erkölcstelen dolog. Ki-ki saját vérmérséklete szerinti távolságokba megy el: kicsit reflektálatlanul sodródjunk és szenvedjünk, és írjunk (olykor öncáfoló) cikkeket a nihilizmusról; ne csináljunk több gyereket, és kézenfogva sétáljunk bele a kihalás naplementéjébe egy nagy családként; írjunk a nihilizmusról vagy ne írjunk semmiről, de következetesen öljük is meg magunkat.

Meg lehet különböztetni a nihilizmus pszichológiai (általában depresszió) és filozófiai vetületét. Utóbbit elviekben lehet úgy tartani, hogy nem csap át az egyén érzelmi világába, de akkor a filozófiája csupán „holt ruhanemű”, és nem hordja elég komolyan. Valójában csak felpróbálja a nihil logikáját és teoretikus eszköztárát, tetszeleg, de más divatot követ. Az igazi nihilizmus csontvelőnkben érzett reménytelenség – azzal a biztos tudattal, hogy igazunk is van.

A nihilista létnyomást érzékelő szerve igen kifinomult, a jelzései pontosak. Eljuthat a „hogyan éljek” kérdés feltevéséhez szükséges kellő mélységű és súlyú belátáshoz: ami maga a világ és benne minden – önmagunkat is, ha nem elsődlegesen önmagunkat beleértve – totális értelmetlensége. A nihilizmus nem fedi el a valódi problémát, mint az ideotizmus, sőt, feltárja, de nem tud mit kezdeni vele. Az egy másik dolog, hogy általában már erőtlen, közömbös, hülye vagy gyáva végig is követni a gondolatmenetet és levonni a konklúzióit; vagy épp ahhoz, hogy a belátását újfajta gondolkodás kiindulópontjává tegye. Mindenesetre világos, hogy ez nem a létezés legkellemesebb módja. Akkor már inkább menekül az ember mindenféle figyelemelterelésbe. Amire a kapitalizmus és a fogyasztói társadalom végeérhetetlen lehetőséget biztosít, csak bírjuk kiégés nélkül.

{1} Einstein nem volt nagy matematikus, szemben Hilberttel, aki ráérzett, Einstein milyen jó irányba halad a megérzésével, és ezért maga is az egyenlet felállítását tűzte ki célul.

{2} A hitben az a becsapós – és itt most nem a vallásos hitre gondolok, hanem bármilyen hiedelemre –, hogy tudásként manifesztálja magát. Egy zárt közösség nem úgy tekint magára pl., hogy hisznek a reinkarnációban, hanem ők tudják, hogy van reinkarnáció. Valójában minden tudás hit, akkor is, ha „igazolt és igaz hit” – ami népszerű filozófiai megfogalmazása a tudásnak. Az igazolásunk igazolását azonban már soha nem tudjuk elvégezni, vagyis soha nem lehetünk biztosak benne, hogy az igazsághoz jutottunk el. A tudományos elméleteket éppen ezért nem is a verifikálhatóságuk alapján alkotják meg/értékelhetik, hanem pont ellenkezőleg, a falszifikálhatóság alapján. Egy elméletről soha nem lehet bizonyítani, hogy igaz; csak azt, hogy nem lehet – egyelőre – bizonyítani, hogy nem igaz. Ettől függetlenül ostobaság lenne a tudományos elméletek egyenrangúságát kikiáltani, hisz van, ami jobban működik. Árnyalt, távolságtartó magatartást kell felvennünk a tudományos elméletekkel szemben – elfogadni azt, amely leginkább működik, ítéletfelfüggesztés állapotában, mint provizórikus és legalábbis instrumentálisan bizonyára igaz elméletet, ha pedig összegyűlt a megfelelő mennyiségű anomalisztikus jelenség vagy konzisztensebb, hatékonyabb elmélet, akkor áttérni arra. Ez nem jelenti azt, hogy a kreacionizmus pl. ugyanolyan elfogadható lenne, mint az evolúcióelmélet. Előbbi szigorú értelemben nem is tudományos elmélet, hiszen nem lehet cáfolni.

{3} Egyébként az irigység és a fizikai fájdalom is azonos neurológiai alapokon nyugszik. Ez nem meglepő, hiszen az is szociális fájdalom.