Borítószöveg

1913 – Az évszázad nyara című kötet szerzőjének új könyve.

1933-ban Berlinben véget érnek az „arany húszas évek”, a Côte d’Azurön azonban F. Scott és Zelda Fitzgerald továbbra is száguld a házasságukat elnyelő szakadék felé; Walter Benjamin a szerelmet keresi Ibizán, de csak hasist talál; Kurt Weill a Koldusopera jogdíjaiból finanszírozza felesége, Lotte Lenya és szeretője kirándulásait Monte-Carlo kaszinóiba, Erich Kästner pedig beszámol az anyjának legújabb flörtjeiről a berlini Romanisches Caféban.

Mintha egyelőre az odaadás és a szerelem lenne az egyetlen lehetséges válasz a nemzetiszocialisták által szított gyűlöletre: a harmincas évek tele vannak szép, merész, kilátástalan kalandokkal és nagy románcokkal. A Szerelem a gyűlölet korában izgalmasan és magával ragadóan meséli el egy radikális évtized történetét, amelyben a szabadosság maximuma egyedülálló politikai katasztrófával találkozik.

Amikor az ifjú Jean-Paul Sartre 1929 tavaszán a párizsi École Normale-ban először pillant Simone de Beauvoir szemébe, életében először és utoljára elveszíti az eszét. Miután néhány héttel később, június elején sikerül megbeszélnie vele, hogy kettesben találkozzanak, a lány egyszerűen nem jön el. Sartre a rue de Médicis-n egy teázóban rostokol, és hiába várja. Ezen a napon kellemesen meleg van Párizsban, fehér felhők gomolyognak a mélykék égen, Sartre direkt nem kötött nyakkendőt, mert a tea után át akar menni Simone-nal a közeli Jardin du Luxembourg-ba csónakázni, olvasta, hogy ez így szokás. Már félig kiitta a teáját, tizenötször az órájára pillantott, hosszan tömködte a pipáját, és rágyújtott, amikor odarohan hozzá egy fiatal, szőke nő. Azt mondja, ő Simone húga, Hélène de Beauvoir, a nővére nem tud eljönni, sajnálja. Mire Sartre megkérdezi: de hogy talált meg ilyen hamar ennyi ember között? „Simone azt mondta – így a húg –, hogy maga alacsony, szemüveges és nagyon csúnya.” Így kezdődik a huszadik század egyik legkülönösebb szerelmi története.

„Elragadó könyv. Rengeteget tanultam belőle szerelemről, művészetről, borzalmakról.”
Ferdinand von Schirach

Florian Illies 1971-ben született, Bonnban és Oxfordban tanult művészettörténetet. Volt a Frankfurter Allgemeine Sonntagszeitung és a ZEIT tárcarovatának vezetője, a Rowohlt könyvkiadó igazgatója és a Griesbach aukciósház vezetője. Jelenleg a ZEIT társkiadója és szabadfoglalkozású író. 27 nyelvre lefordított, világsikert aratott könyve, az 1913 – Az évszázad nyara új műfajt teremtett az elbeszélő történetírásban.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Florian Illies: Liebe in Zeiten des Hasses. S. Fischer Verlag GmbH,
Frankfurt am Main, 2021

A fordító munkáját a Kunststiftung NRW és
az Europäisches Übersetzer-Kollegium Straelen támogatta

Copyright © S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2021

Hungarian translation © Fodor Zsuzsa, 2023

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Sebastian Stachowski

Szerzőfotó © Marek Pozniak

ISBN 978-963-355-865-2

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Lénárt Tamás

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

ELŐTTE

1993

UTÁNA

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

ELŐTTE

Amikor az ifjú Jean-Paul Sartre 1929 tavaszán a párizsi École normale-ban először pillant Simone de Beauvoir szemébe, életében először és utoljára elveszíti az eszét. Miután néhány héttel később, június elején sikerül megbeszélnie vele, hogy kettesben találkozzanak, a lány egyszerűen nem jön el. Sartre a rue de Médicisen egy teázóban rostokol, és hiába várja. Ezen a napon kellemesen meleg van Párizsban, fehér felhők gomolyognak a mélykék égen, Sartre direkt nem kötött nyakkendőt, mert a tea után át akar menni Simone-nal a közeli Luxembourg-kertbe csónakázni, olvasta, hogy ez így szokás. Már félig kiitta a teáját, tizenötször az órájára pillantott, hosszan tömködte a pipáját, és rágyújtott, amikor odarohan hozzá egy fiatal, szőke nő. Azt mondja, ő Simone húga, Hélène de Beauvoir, a nővére sajnos nem tud eljönni, sajnálja. Mire Sartre megkérdezi: de hogy talált meg ilyen hamar, ennyi ember között? „Simone azt mondta – így a húg –, hogy maga alacsony, szemüveges és nagyon csúnya.” Így kezdődik a huszadik század egyik legkülönösebb szerelmi története.

*

Késő délután, amikor Berlinben a nap még egyszer kikukucskál a felhőtakaró alól, és sugarait laposan kilövi az Auguststraßéra, Mascha Kaléko hunyorogva megáll egy pillanatra, élvezi a meleget a bőrén.

Pontban tizenhat órakor, mint mindig, véget ér a munkaideje, leszalad a lépcsőn a Zsidó Szervezetek Munkásjóléti Hivatalának irodájából, ahol öt éve dolgozik, és kinyitja a bejárati ajtót. Mascha Kaléko, egy született angyal (az édesapját Fischel Engelnek, azaz Angyalnak hívták), egyszerűen csak ott áll. Melengeti magát, a gondolatai körbejárnak, a távolból hallja a villamosok csikorgását, a sörszállító kocsikat az utcákon, a futkározó gyerekek kiáltozását a hátsó udvarokban itt, a zsidó negyedben, az Alexanderplatz környékén, és a rikkancsokat, akik harsányan kínálják az esti kiadásokat. De aztán becsukja a fülét is, és csak élvezi a fény lágy melegét. A nap lebukik a Friedrichstraße körüli magas épületek mögé, utolsó sugarai megkapaszkodnak az Oranienburgerstraßén álló zsinagóga aranykupolájában, végül bealkonyodik. A 22 éves Mascha Kaléko azonban még nem hazaindul, hanem a nyugati városrész kávézóiba, többnyire a Romanisches Caféba, ott üldögél és vitatkozik tisztán csengő hangján, amelynek olyan csodálatosan jól áll a berlini dialektus. Kurt Tucholsky, Joseph Roth, Ruth Landshoff, mindannyian közelebb húzzák a széküket, ha Mascha Kaléko ott van, szeretik borzas, barna fejét, mindentudó nevetését, emberbarát humorát, amelytől barna szeme csak úgy ragyog. Később sokszor a férje, a csendes Saul is betoppan a Romanisches Caféba, ízig-vérig tudósember, nikkelkeretes szemüveggel, ritkás hajjal, a Jüdische Rundschau csontsovány, doktorált újságírója, a héber nyelv docense – és halálosan szerelmes. Látja más férfiaknak zabolátlan, ifjú feleségére tapadó tekintetét, azt is látja, az ő vadóc Maschája mennyire élvezi ezeket a pillantásokat, és akkor a csendes Saul percről percre egy kicsit még csendesebb lesz, rendel magának egy teát, míg a többiek megkezdik az első palack bort. Később udvariasan kimenti magát, a fejébe nyomja a kalapját, fogja az aktatáskáját, ajánlja magát, és hazamegy. Mire Mascha valamikor késő este hazaérkezik Tempelhofba, a Hohenzollernkorsón lévő közös lakásukba, ő már alszik. Mascha Kaléko nézi a férjét, légzése ritmusában finoman emelkedő és süllyedő, nemes vonásait. Kimegy a konyhaasztalhoz, papírt és ceruzát vesz elő – és ír hozzá egy kis szerelmes verset, a legmeghatóbbat, amit valaha írtak: „A többiek: a tenger; te: a kikötő. / Ha útra kelek néhanap, / aludj nyugodtan ezalatt. / Hidd el nekem: a vándor visszajő.”{1} Még hozzáírja: „Valakinek”, elhelyezi a reggeli tányérjára, és bebújik mellé az ágyba. Másnap reggel hatkor megint elvitorlázik, hogy időben beérjen a nagyváros másik végén található irodába. Saul, amikor maga mögött érzi, a biztos honi kikötőben, egy pillanatra felébred, hátranyúl, és megkönnyebbülten megsimogatja Maschát.

*

1929-ben már senki sem remél semmit a jövőtől. És senki nem akarja, hogy emlékeztessék a múltra. Ezért van az, hogy mindenki gátlástalanul a jelennek él.

*

„Ugyan ki kockáztatná meg, hogy szerelemből menjen férjhez? Én nem.” Mondja azon az 1929-es tavaszon mély meggyőződéssel Marlene Dietrich – mégpedig a Komödie am Kurfürstendamm színpadán George Bernard Shaw Misalliance című darabjában. Közben élvezettel megszívja a cigarettáját, kissé leengedi a szemhéját, és megmutatja, mi az, amit hanyag eleganciának nevezünk.

Utána hazamegy a férjéhez, Rudolf Sieberhez, akihez nem szerelemből ment feleségül. Vele mindennap előadja otthon a darabot. A férjét „papinak” szólítja, a férje őt „maminak”. A lányuk, Maria ötéves. Tamara, az au pair lány időközben Rudolf Sieber mellett alszik a hitvesi ágyban – ami nagy megkönnyebbülés Marlene Dietrichnek. Végre nincs lelkiismeret-furdalása, amiért éjszakánként mulatozni jár, egyik bárból a másikba, ismeretlen nők és férfiak közé. Színpadi fellépései után, vagy miután végzett a forgatással az UFA-nál Babelsbergben, sokszor csak késő este megy haza, körbejárja a kikötőt, az előszobában elrendezi a virágokat a vázában, homlokon csókolja az alvó Mariát, átöltözik, megiszik egy pohár vizet, még egy leheletnyi parfümöt permetez magára – aztán az éjszaka első langymeleg fuvallatával, magas sarkú cipőjében távozik hazulról.

*

Klaus Mann bizonytalanul sodródik a húszas években. Huszonhárom éves létére – tehát még csak élete elején tart – sokszor érzi úgy, hogy a végét járja. Azt akarja, hogy szeressék. De apja, az érzelmileg nyársat nyelt Thomas Mann, aki nem tudja neki megbocsátani, hogy vígan megéli a homoszexualitását, míg ő maga egy életen át kénytelen artisztikusan elfojtani, távolságot tart a fiától. Egyszer, 1920-ban még azt írta, „szerelmes” Klausba. De attól fogva ennek nem adja jelét, ehelyett arra kárhoztatja, hogy árnyékban élje az életét. A Zűrzavar és kora bánatban Thomas Mann „linkóci fiacskájaként” ábrázolta fiát. Szörnyű. Az élet néha kész elvonókúra. Klaus ezután levelet ír az apjának, felpanaszolja a gúny miatt érzett „megbántottságát”, de a levelet nem meri elküldeni. Apagyilkosságát csak irodalmilag követi el: Gyereknovellájában félreismerhetetlenül leírja a Mann család Bad Tölz-i életét – az összes testvére előfordul benne, csak az apja nem, ő a könyvben sajnos korán meghalt. Az irodalmi gyilkosság persze nem megoldás a megtagadott szeretetre. Önéletrajzában Klaus így ír Thomas Mannról: „Senki elismerésére nem vágytam úgy, mint az övére.” De Thomas Mann elismerés helyett csak megköszörüli a torkát.

*

Pablo Picasso egyszer fekvő, egyszer álló, egyszer pedig ülő helyzetben festi meg ifjú szeretőjét, Marie-Thérèse Waltert. Aztán az egészet még egyszer elölről. Külön ezért bérelt neki egy kis lakást a rue de Liège 11.-ben, ahol titokban megfestheti és szeretheti. Megcsókolja, aztán hazasiet a feleségéhez és a gyerekéhez. Még senki nem vesz észre semmit. Csak a képei buktatják le majd később. Az ecset az egyetlen megmaradt varázspálca egy varázstalanított korban.

*

Rettenetes évtizedként élte meg a húszas éveket. Berlinben a félárnyék kedvelőjének minden túl hangos, túl gyors, túl élvhajhász volt. Beköltözött rendelőjének rideg helyiségeibe a Belle-Alliance-Straße 12.-ben, első emelet jobbra, ahogy ő nevezi, az „idősek otthonába”. Pedig Gottfried Benn ekkor még éppen csak 43 éves. Itt nyolctól tizennyolc óráig bőr- és nemibetegségekkel foglalkozik, de csak elvétve téved be hozzá egy-egy nőbeteg, „csak ritkán szakítja meg a csengő – írja az egyik szeretőjének – hőn áhított alkonyomat”.

Este iszik egy sört és eszik egy kasseli sertésbordát a közeli Reichskanzlerben, és néha megpróbál verset írni. De nem nagyon megy már neki, a strófák mindig nyolcsorosak ugyan, de a szavak megváltatlanok maradnak, és nincs kiadó, amely kiadná a verseit. Éjszaka a hálószoba ablakában álldogál, leoltja a villanyt, és reméli, hogy visszatér az ihlet. Hallgatja a hátsó udvarról, a zenés kávézó teraszáról felhallatszó érzelgős melódiákat, hallja, hogy odalent a párok túl hangosan és ok nélkül nevetnek, mert semmi szín alatt nem akarják, hogy ez az este is olyan siváran érjen véget, mint az előző. Benn megpróbálja a koffeinmámorig vedelni a kávét, két-három napig nem alszik, kokaint fogyaszt, mindezt azért, hogy újra felébressze magában a költészet őserejét. De az továbbra is rejtőzik. A felesége meghalt, a lányát elpaterolta egy gyermektelen szeretőjéhez Dániába, hatalmas lakását a Passauer Straßén fel kellett adnia, a fivérét egy politikai gyilkosságban való részvételért halálra ítélték. Neki ezek voltak az „arany” húszas évek. Hébe-hóba akadtak viszonyai, többnyire színésznőkkel vagy énekesnőkkel, lehetőség szerint özvegyekkel, de merevsége, ibolyacsokrai, katonás előkelősége és fisztulás hangja nem éppen az volt, amitől a Romanisches Café vagy Schöneberg és a Kurfürstendamm bárjainak modern női elaléltak. Meghajolt, amikor belépett és amikor távozott, ő már csak ilyen volt. Mindig is inkább elesett, valamit kereső nők voltak, akik az orvosi köpenyt viselő költőtől és az ő rendíthetetlen melankóliájától reméltek egy kis vigaszt – testi és kémiai érzéstelenítés formájában –, és tulajdonképpen csak megértést vártak önnön elveszettségük nádassal körülvett mocsarában fuldokolva. Igen, a háború előtt nagy feltűnést keltett a patológiáról és a „rákbarakkból” írt expresszionista verseivel, de annak már tizenöt éve. Ma már az utcán mindenki ugyanolyan mellékesen beszél a halálról és a szexről, mint ő 1913-ban. 1929-ben tehát dr. Gottfried Benn csak egy múlttal rendelkező, lógó szemhéjú ember, amolyan „előfutár”.

Február 1-jén megcsörren a rendelőjében a telefon, aktuális szeretője, Lili Breda, egy munkanélküli színésznő van a vonalban, ő is elesett, 41 éves, halálosan belefáradt Bennhez és az élethez fűzött minden beteljesületlen reményébe. Lili Breda azt mondja neki, hogy most meg fogja ölni magát, aztán felzokog, előbb halkan, aztán egyre hangosabban, egészen mélyről. A nő leteszi a telefont. Benn kirohan a rendelőből, taxival a kedvese lakásához robog, de mire odaér, Lili Breda már összezúzva az utcán hever. Az ötödik emeletről, a hálószoba ablakából vetette le magát. A tűzoltók tapintatból egy lepellel letakarják halott testét, amelyet Benn nemrég még cirógatott. Benn gyászjelentést ad fel a Berliner Zeitungban. Ő szervezi meg a temetést. A húsz gyászoló közül senki sem szól egy szót sem, amikor a koporsót a Potsdam melletti Stahnsdorfban leengedik a hideg földbe. Még csak fél négy van, de már alkonyodik. Benn egy vigasztaló szót szól Elinor Büllerhez, Lili legjobb barátnőjéhez. Aztán a fejébe nyomja sötét kalapját, felhajtja kabátja gallérját, és a könnyű havat ólomsúlyú léptekkel taposva elindul. Túl korán ér az állomásra, a következő vonat csak egy óra múlva indul. Este, egyedül az üres, formaldehid- és reménytelenségszagú berlini rendelőben Benn rájön, hogy már nem tud sírni. „Természetesen – írja bizalmasának, Sophia Wasmuthnak –, természetesen miattam halt meg, én tehetek róla, ahogy mondani szokás.” A zokogás a telefonban volt az utolsó, amit Lilitől hallott.

Másnap reggel azonban, egy álmatlan éjszaka után Benn felveszi a telefont, és felhívja Elinor Büllert, Lili barátnőjét, akivel előző nap röviden kezet fogott a sírnál. Sokáig telefonoznak. A nő beszél, a férfi hallgatja. Két héttel később aztán találkoznak, elmennek a Kína-kiállításra, megisznak egy pohár bort a Café Jostyban. Aztán felmennek Bennhez, és egy pár lesznek. Enélkül egyszerűen nem tud élni, mondja később Benn. „Teremtés koronája, az ember, a disznó”,{2} ahogy egyszer lakonikusan megverselte.

Hamarosan a házasságot fontolgatják, Elinor Büller negyedszerre, Benn másodszorra. Elinor névjegykártyákat nyomtat magának, „Elinor Benn, született Büller”. Soha nem használhatja őket. De legalább kilenc hosszú évig marad: Elinor Büller, Benn szeretője. „Gyermekem, ne házasodjunk össze” – nyugtatja újra és újra a férfi, a házasság csak „a libidó megbénításának intézménye”. És ezt nem akarhatja, ugye?

*

„A viktoriánus kor nem kevés alkotásában, korántsem csupán az angolokban – írja Theodor Adorno –, csak az elhallgatás révén válik érzékelhetővé a szexus és a vele rokon érzéki momentum ereje.” Vannak olyan pillanatok, amelyek „elsöprő gyengédségét csak azok képesek kifejezni, akiktől ezt megtagadták”. Theodor Adornótól, egy frankfurti borkereskedő élvhajhász fiától, akinek mindent elsöprő szüksége volt gyengédségre, akkoriban nem sok mindent tagadtak meg. A húszas években egyetemistaként Frankfurtban, Bécsben és Berlinben élt, semmiben sem szenvedett hiányt, sem a tanulmányi tárgyakban, sem a nőkben, és jutott doktorálás, habilitáció is. Közben zenét szerzett és zenekritikákat írt. Különösen Margarete Karplus berlini vegyészdoktorért, egy vállalkozó lányáért bolondult. Apáik révén ismerkedtek meg, mert borászatából Adorno apja szállította Berlinbe a felesleges csersavat, amely túl nehézzé tette a borát, a Margarete Karplus apja által gyártott kesztyűket viszont finomabb tapintásúvá. Hát nem gyönyörű szimbolika? Margarete Karplus, akiből később Gretel Adorno lesz, egy életen át vizsgálja, javítgatja férje gondolatainak nehéz csersavát, és írógéppel letisztázva finomabb tapintásúvá teszi azokat.

1929-ben azonban már nem annyira világos minden, noha csak előző évben jegyezték el egymást Adornóval. Az asszimilált zsidó családból származó magas, szép nő igencsak önfejű. Szoros barátság fűzi Bertolt Brechthez, Moholy-Nagy Lászlóhoz, Siegfried Kracauerhez, Kurt Weillhez és Lotte Lenyához. És szíve három zseni között őrlődik. Egyik oldalon ott van Adorno, a vőlegénye és állandó távkapcsolata Frankfurt am Mainban, de Berlinben ott van még Ernst Bloch és Walter Benjamin is. Blochhoz testi, Benjaminhoz szellemi kapcsolat fűzi, és ahogy ez már lenni szokott, a levelek alapján inkább a második az, amelyik szerelemnek tűnik.

*

1929. március 27-én Cole Porter első ízben teszi fel a nagy kérdést: „What is this thing called love?”

*

Dietrich Bonhoeffer kezdetben csak Istent szereti – és önmagát. Amikor a grunewaldi, jó házból való fiatalember, buzgó teológiahallgató első, külföldi állását készül elfoglalni a barcelonai evangélikus gyülekezetben, levelet ír Fritz Olbricht ottani lelkésznek, egy mogorva bajornak, hogy megkérdezze, hogyan készüljön. És Bonhoeffer a ruhatárát érti ezen. Úgy értesült, hogy Barcelonában nagyon meleg van, de változékony az idő. Ezért érdekelné, Olbricht milyen típusú és milyen anyagból készült öltönyt ajánl. Szüksége lesz-e speciális sportruházatra a klubokban? Milyen öltönyt és nyakkendőt viselnek vacsorához? Olbricht lelkésznek egy hónapra van szüksége, hogy elpárologjon a távoli Berlinben élő piperkőc, ifjú teológus iránt érzett dühe. Aztán azt válaszolja Dietrich Bonhoeffernek, hogy öltözködési problémáihoz sajnos nem tud hozzászólni, mindenesetre hasznos volna, ha lelkészként egy talárt csomagolna a bőröndjébe.

*

Micsoda tavasz ez Bertolt Brechtnek! Húsvéthétfőn van korábbi szeretője, Marieluise Fleißer Ingolstadti invázió című darabjának bemutatója a Theater am Schiffbauerdammban. Brecht ezt írja a műsorfüzetbe: „A darabban tanulmányozhatunk bizonyos atavisztikus, történelem előtti érzelemvilágokat.” Például Bertolt Brecht történelem előtti érzelemvilágát. A darabban ugyanis Berta, a cselédlány megtudja, hogy kedvesének, Korlnak más nőügyei is vannak rajta kívül, sőt nős és apa. Annak idején Brecht ugyanezzel sokkolta Marieluise Fleißert. Ezért Bertája így panaszkodik: „Valami fontosat kihagytunk. A szerelmet kihagytuk.” Brecht azonban röviddel a bemutató után továbblép a következő tettéhez, mivel a szerelmen kívül tulajdonképpen semmi mást sem szeretne kihagyni. 1929. április 10-én feleségül veszi Helene Weigelt, akitől már van egy kisfia. Helene, így Brecht, „jóindulatú, nyers, bátor és népszerűtlen”. Elmondhatjuk hát, hogy mindenben pont a férje ellentéte. Mert mit csinál Brecht közvetlenül azután, hogy kimondta az igent a charlottenburgi anyakönyvvezető hivatalában? Kimegy a szeretője elé a pályaudvarra. A kínos csak az, hogy Bertolt Brechtnek még mindig a kezében van az esküvői csokor, csupa kókadt nárcisz. Amikor a Bahnhof Zoo peronján bevallja Carola Nehernek, hogy fél órával azelőtt feleségül vette Helene Weigelt, ami „elkerülhetetlen” volt, de tulajdonképpen „nincs jelentősége”, Carola a lába elé vágja a hervadt bokrétát, és dühösen elviharzik. A távoli Davosból, ahol halálos beteg férjét, Klabundot, a költőt ápolta, ideutazott Berlinbe, csak hogy megtudja, Brecht megint megnősült, és már megint nem őt vette el. Még nagyobb a megrázkódtatás Elisabeth Hauptmann-nál, Brecht legközelebbi munkatársánál és 1929 tavaszán a legközelebbi szeretőjénél: amikor hírét veszi a váratlan esküvőnek, a lakásában megpróbál önkezével véget vetni az életének. De aggodalomra semmi ok. Alig hat nappal azután, hogy felépül és észhez tér, új színdarabot kezd írni, és nem vicc: a Happy End címet adja neki.

És hogy Brecht megírná-e neki a songokat, kérdezi, amiért megkapná a honorárium harmadát. Ehhez azonban Brechtnek Kurt Weill segítségére van szüksége, és akkor már mindjárt bele is piszkál a darabba, Felső-Bajorországban, ahová Elisabeth Hauptmann-nal vonulnak el dolgozni. Júliusban, amikor elkezdődnek a Happy End próbái, Brecht bemutatót tart, hogy ő személy szerint mit tekint boldog végkifejletnek: szeretője darabjában a másik szeretője, Carola Neher játssza a főszerepet, ha már úgyis éppen Berlinben van, a felesége pedig „A Szürke Nő”-ként jellemzett mellékszerepet. A férfi főszerepet Theo Lingen alakítja, Marianne Zoffnak, Brecht elvált feleségének új élettársa és Hanne lányának nevelőapja (ember legyen a talpán, aki itt eligazodik). Brecht szadista öröme, amikor valamennyi nőjét egyszerre látja szenvedni, megérett a színpadra. Épp ezekben a napokban kérdezi meg tőle az Uhu folyóirat, hogy mit gondol a féltékenység kérdéséről. Mire Brecht pökhendin: „Ennek a valaha tragikus tulajdonságnak a nyárspolgárok az utolsó hordozói.” Leírja – és önelégülten az asztalán fekvő, a saját arcáról készült gipszöntvényre pillant. Aki ennyire önmaga körül kering, az könnyen nyakát szegi. De Brecht esetében ez a veszély csak másokat fenyeget, mindazokat, akik állandó keringésében zavarni merészelik.

*

Walter Benjamin számára kevéssé kielégítően végződnek az együtt töltött éjszakák Asja Lācissal, a távoli Lettországból jött radikális kommunistával, akivel Caprin ismerkedett meg. Hajnalban, félig nyitott szemmel, félig még szenderegve el akarja mesélni a nőnek, miket álmodott. Asja Lācisnak azonban „esze ágában sem volt meghallgatni, félbe is szakította, de ő akkor is elmesélte”. A nő ehelyett inkább arra kéri, hogy váljon el végre a feleségétől, Dorától. Neki ugyanis ez az egyetlen álma. Aztán megreggeliznek, a hangulat olyan, mint egy szelet szikkadt rozskenyér.

*

Március 14-én Christopher Isherwood, a 24 éves friss pályaelhagyó orvostanhallgató és pályakezdő író Londonban felszáll a Doverbe induló délutáni vonatra. Odakint esik az eső, mennydörgés, vágtató felhők, Isherwood cambridge-i nyakkendőt kötött, Burberry kabátja megázott, felakasztja a fogasra száradni. Doverben a sötét ködben felszáll az Ostendébe induló gőzösre, harmadosztályra. A bár tele van Wiesbadenbe vezényelt, hangos katonákkal. Mindazonáltal ketten felismerik a nyakkendőjét, és felé emelik poharukat. Ostendében felszáll a kölni vonatra, ott egy vasutas ünnepélyesen körbehord a peronon egy fatáblát, mintegy kinyilatkoztatásként bejelenti a Berlinbe tartó vonatot, ő felszáll, és elbóbiskol, hagyja, hogy a télies táj elsuhanjon mellette, nem gondol semmire, mégis sejti, hogy a jövője most kezdődik. Könnyű poggyásszal és súlyos vágyakozással utazik. Berlinre gondol, mert Berlin, ezt tudja, „fiúkat jelent”.

Isherwood közvetlenül Magnus Hirschfeld Szexuáltudományi Intézete mellett lakik. Szinte mindennap megfordul ott. Délután ötkor az intézet alapítója, a híres-hírhedt Hirschfeld, „a  szex Einsteinje” élettársával, Karl Giesével teázik. Giese, amikor Hirschfeldről beszél, nagy reverenciával „papának” nevezi ezt az évtizedekkel idősebb, impozáns, bozontos szakállú tudóst. Isherwood tisztelettudóan „lányszívű, faragatlan parasztfiúnak” nevezi Giesét.

Hirschfeld papa az 1928-ban írt, A szépirodalomhoz való viszonyom című esszéjében elismerte, hogy a költészet volt az „első szeretője”, mielőtt teljesen eljegyezte volna magát a szexológia tudományával. Nem véletlen tehát, hogy homoszexualitásról szóló írásaiban többször is koronatanúként hivatkozik Schillerre és Goethére. És egy olyan szomszéd, mint az irodalmár Christopher Isherwood, különleges szerencse Hirschfeld számára. Isherwood gyakran viszi el angliai barátait az intézet múzeumába, amely must see a homoszexualitás minden barátjának, mert Hirschfeld évtizedeken át gyűjtötte a legszebb műtárgyakat, gyönyörfokozókat és a köztes szexuális tartományok furcsaságait. 1929-ben Hirschfeld éppen új könyvét írja, Szerelmi segédeszközök címmel. A szexuális ajzószerek bemutatása négyszáz oldalt tesz majd ki, és száz részletes ábrát tartalmaz szemléltető oktatásként. Az Eldoradóban, a homoszexualitás leghíresebb berlini templomában a csodálat moraja fut végig a sorokon, amikor a bölcs, öreg Hirschfeld az elvégzett tudományos munka után személyesen lép be a bárba, hogy az elmélettől a gyakorlat felé forduljon. Itt nem „papának” hívják, hanem, mint azt Christopher Isherwoodtól tudjuk, „Magnesia néninek”.

*

Még Albert Einstein, a relativitáselmélet megalkotója is tudja, hogy az idő és a tér nagyon fontos szerepet játszik a szerelemben, és nem lehet csak úgy áthidalni. „Írni dőreség – sürgönyözi a feleségének nyáron a caputhi tópartról –, vasárnap önszájúlag csókollak meg.” Vasárnap tehát: csók megszorozva idővel a négyzeten.

*

1929 kora nyarán Billy Wilder megírja az egyik utolsó némafilm, az Emberek vasárnap forgatókönyvét, amely mindenekelőtt egy igazi berlini film – tehát szegény, de szexi –, és amely a Romanisches Caféban íródott, rengeteg csésze összelejmolt kávé és a lenyugvó nap mellett. Az Agfa-filmanyagot az UFA-stúdiók selejtezték le, a forgatás 1929. július 12-én kezdődik, de újra és újra meg kell szakítani, mert elfogy a pénz. Az öt főszereplő közül négyen még soha nem álltak kamera előtt, a forgatókönyvíró egy táncos, riporter és minden hájjal megkent szélhámos, az asszisztensek lelépnek, a színészeknek improvizálniuk kell. Az első forgatási helyszín a Bahnhof Zoo az érkező vonatok fülsiketítő zajában, majd odakinn a Wannseenál forgatnak egy kis tisztáson, kolbászt, krumplisalátát esznek, flörtölnek a magas fenyők alatt, a nap hirtelen rásüt a könnyű nyári ruhákra, amit a kamera másodperceken át követ. Némelyik férfi megszívja a cigarettáját, amikor elfelejti a szövegét. A két főszereplő nagyon jó ebben, mert a való életben is sokszor elfelejtik a szövegüket, és Wilder meg a társa, Curt Siodmak amúgy is azt mondta nekik, hogy egyszerűen önmagukat játsszák. Így a taxisofőr és a borkereskedő, a manöken és a hanglemezeladó-nő teljesen önmagát adja, a film éppen olyan illékony és logikátlan, mint az élet, legalábbis a berlini élet.

Az Emberek vasárnap szereplőinek gyorsan kiélt vágya a magas fák lombjainak árnyékában mégis egy kis fájdalmat és sok melankóliát okoz az embereknek vasárnap este az éjjeli lámpa fényében. Szerelemről azonban végig nem esik szó, és nem azért, mert némafilm.

*

Az Emberek vasárnap két főszereplőjéhez hasonlóan Kurt Tucholsky és Lisa Matthias is egy nagy svéd tó partján lévő kellemes réten heverészik. Mivel nem némafilmben szerepelnek, szünet nélkül fecseghetnek. Kurt Tucholsky és Lisa Matthias pedig első perctől fogva ezt teszi, azóta, hogy egy jelmezbálban megismerkedtek: Tucholsky, aki a felesége nélkül éppen visszatért Berlinbe, hogy az elhunyt Siegfried Jacobsohn utódaként a Weltbühnét vezesse, már az első borgőzös órákban részletesen beszámolt házassági problémáiról a tapasztalatra éhes Lisának, „ahogy azt érett férfiak szokták a hajnali órákban”, ahogy a szakmában nyilvánvalóan jártas Matthias később lejegyzi.

Lisa Matthiasnak, aki már két férjet elfogyasztott, két gyerek anyja, bubifrizurájával, kabriójával és kiterjedt szerelmi életével, Hemingwayről szóló szellemes szövegeivel és az autózásával a korabeli berlini nők role modelje, nemcsak Tucholsky, de Peter Suhrkamp és Lion Feuchtwanger is csapja a szelet.

Kezdetben nem túl gyakran találkoznak, többnyire csak rövid randevúk erejéig Tucholsky berlini garzonjában, de „Lottchen”, ahogy Tucholsky nevezi Lisát, locsifecsi berlini virágszálként megjelenítve kezdettől fogva jelen van a tárcáiban. Ám Lisa Matthias, látva, hogy Tucholsky újságcikkeiben inkább jelen van, mint az életében, egyre hallgatagabbá válik – Tucholsky, ha találkozik vele, akkor csak azért, hogy gyorsan lefeküdjön vele. Lisa így panaszkodik a barátnőjének: „Egy kicsit sokat szerelmeskedünk, igazi szerelem nélkül. Egyikünkben sincs hozzá elég kurázsi.” De mindegy: „Mindenképpen érdekes ez a viszony.” A szelleme megkapja, amire szüksége van. Érzelemből azonban nem várhat túl sokat. „Nincs szerelem bánat nélkül, mondja Apuci. Igaza van.”

Tucholsky az ő „Apucija”, és ő? „Tucholsky Lottchenje voltam”, emlékiratainak is ezt a címet adja. Ebből tudjuk, hogy a heverőjét „a bűn mezejének” hívja, és Tucholsky annyira horkol, hogy ő két órakor mindig kénytelen ingerülten átvonulni a vendégszobába. De Lisa Matthiasnak mindez túl kevés – mindenestül csak magának akarja az írót, a szerkesztőségi kollégák nélkül, a többi kávéházi vendég nélkül, e nélkül a zsongó, kavargó, idegesítő Berlin nélkül. El akar utazni vele. Ekkor még nem tudja, mit jelent egy nőnek a nyaralás Kurt Tucholskyval – neki ugyanis a szerelem anyaggyűjtés a következő könyvéhez. Amikor egyszer Else Weillel, a szeretőjével Rheinsbergbe ment szerelmi vakációra, nem sokkal később megszületett a Rheinsberg, az elbűvölő „képeskönyv szerelmeseknek”, pireneusi utazása Mary Gerolddal, a jelenlegi feleségével – minek az ihletője? Pontosan: A Pireneusok könyvének.

És amikor 1929 áprilisában Lisa Matthiasszal elutazik a svédországi „Gripsholmba”, természetesen már az idézőjelet is hozzágondolja. Észak felé száguldanak Lisa Matthias elegáns, IA 47407-es rendszámú Chevrolet kabriójával. És amikor Tucholsky egy évvel később néhány bizarr díszítéssel A gripsholmi kastély című könyvbe faragja svédországi szerelmi kalandját, az előszóban csakugyan „IA 47407”-nek ajánlja. Ez a feleségének, Marynek a távoli Párizsban ugyan nem jelent semmit, de a vendégek a Kurfürstendamm és Schöneberg kávéházainak teraszán mindent tudnak, mert hatalmas járművével Lisa Matthias laza könnyedséggel a nap és az éj minden szakában ott parkol a járdán. És Lisa Matthias titokban büszke rá, hogy most már ilyen könnyen megfejthető módon a nagy Tucholsky partnere. De ne szaladjunk előre! Először el kell indulniuk Svédországba! Ott aztán egymás mellett fekszenek egy nagyon zöld réten a svéd Läggestában, a Mälaren-tó partján, a tó túloldalán a hatalmas Gripsholm-kastéllyal szemben, és a kamerába hunyorognak. A tekintetük azt mondja: lássuk, hova vezet ez. De a fotó szép, a nap süt. Nagyon hamar találnak egy kis csinos, vörös fából készült nyári villát, és próbálják eljátszani a szerelmespárt, bár Lisa a jegyzőkönyv kedvéért többször is megjegyzi, hogy őt a férfi „erotikusan nem különösebben érdekli”. De annyira vicces ez a Tucholsky, ezért hagyja magát újra és újra elcsábítani. Másnap reggel, amikor odakint csivitelnek a madarak, a nap felcsiklandozza a macskákat és porszemek lebegnek a szobákban, amikor a konyhát betölti a kávéillat és a jó hangulat, akkor hébe-hóba még úgy is érzik, hogy boldogok. Aztán kimennek a tóhoz fürdeni, egymást fröcskölik, nevetnek. Piros gyümölcskocsonyát esznek. Lisa a konyhában áll, és vaníliaszószt készít hozzá az „Apucijának”. Számára Lisa „anya, bölcső, társ”, mondja aztán Tucholsky – és ezt romantikusan érti. Amikor a délutáni szeretkezés után Lisa még egyszer lemegy fürdeni a tóhoz, amely ilyenkor délután már csodálatosan hűvös, Tucholsky leül rögtönzött íróasztalához, és azt írja feleségének, Marynek Párizsba: „Egyébként úgy-ahogy megvagyok – úgy élek itt, mint egy remete.” Hát persze.

*

Picassónak néha meg kell festenie Olgát, a feleségét. A korábbi években szinte folyamatosan festette kecses balerinatestét, de most Marie-Thérèse Walter lett a legfontosabb modellje. „Szörnyű, hogy egy nő a képeimet nézve pontosan láthatja, hogy mikor cserélték le”, mondja Picasso. Olga pedig szinte beleőrül az érzésbe, hogy lecserélték. Sikoltozik, tombol, dühöng, aztán hetekre visszasüpped a depresszióba, és beutaltatja magát távoli, csendes tavaknál lévő klinikákra. Felesége dühe azonban lángra lobbantja Picassóban a bűntudat és a dac fűtötte alkotóerőt.

Így hát Picasso 1929. május 5-én beleegyezik, hogy még egyszer megfesse Olgát. És ha korábban a portréülés játék volt kettőjük között, ujjhúzás, erotikus viadal, mostanra hidegháborúvá változik. Egyikük sem szól egy szót sem, Picasso rámered, és fest. Olga nem körülcsodált nőnek érzi magát, hanem meztelenségében kiszolgáltatottnak, didereg a karosszékében. Forr benne a gyűlölet önmagával és a férfival szemben, akit annyira szeretett, és aki most megcsalja őt. Picasso sztoikusan folytatja a festést. Egy bizonyos ponton abbahagyja, és a még nedves olajkép alá biggyeszti a szignóját. Amikor Olga belebújik egy kimonóba, és a férje mögé lép, hogy megnézze a képet, a lába megroggyan a döbbenettől. A kép nem egy nőt, hanem egy szörnyeteget ábrázol, rémülettől eltorzult arccal és deformálódott végtagokkal. Nem szól egy szót sem, felöltözik, és távozik.

Picasso az ablaknál áll, és dohányzik, Marie-Thérèse-re gondol, aki később majd feljön hozzá. Amikor Picasso 1929-ben megfesti Olgát, az már nem portréülés, hanem ördögűzés. Picasso ki akarja festeni őt a lelkéből. Hogy ez Olgának mit jelent, az nem érdekli. A Nagy akt piros karosszékben címet adja a képnek. Ez egy hosszú dráma első fináléja.

*

Erich Mühsam gyakran megfeledkezik arról, hogy nős. Nem mintha nem szeretné az ő Zenzljét, nem, erről szó sincs. Bizony, hogy szereti. Vagyis: mindenekelőtt a jellemét.

De annyi más dolga van: Mühsam, a nagy, örökké nyughatatlan, dús szakállú szociálforradalmár, az „élet vadságának” és egy emberibb Németország kommunista prófétája és propagandistája, a müncheni tanácsköztársaságban végzett munkája miatt letöltött ötéves börtönbüntetés után is majdnem minden este járja a várost, hogy fiatal munkásokat nyerjen meg az anarchizmusnak és a szabadságharcnak. Nagyon gyakran jár színházba is, imád inni a berlini és müncheni bohém kocsmákban, sakkozik, flörtöl, ír a Die Rote Fahnéba, a KPD újságjába, járja az országot, egyik előadásról a másikra rohan. Amikor újra tűzbe jön néhány fiatal forradalmár lánytól és fiútól, néha hazavisz közülük ötöt-hatot Berlin-Britzbe, Bruno Taut forradalmi Patkó-telepére, és elmagyarázza Zenzlnek, hogy egyelőre mindannyian náluk fognak lakni. Az anarchizmus nem érhet véget a küszöbön, mondja a feleségének.

Az asszony mogorván odamegy a tűzhelyhez, és kettő helyett hét vagy nyolc személyre főz. Tisztában van vele, hogy a férje általában már legalább az egyik fiatal forradalmár lánnyal lefeküdt. Amikor az asszony elsírja magát, a férfi tanácstalanul néz rá: rögtön az elején megmondta neki, hogy ő csak „szabad házasságban” tud élni. Senki sem tehet szemrehányást a másiknak. Emlékszik-e Zenzl arra, hogy beleegyezett? Igen, így van, mondja aztán Zenzl, de már nem egyezik bele. Aztán dühöng, sír, kiabál, Erich Mühsam pedig néhány napra, néha néhány hétre elmenekül. Nem tréfadolog egy anarchista feleségének lenni. 1929. május 1-jén, a munka ünnepén, Mühsam az utcákat rója, Zenzl nélkül, aki figyelmeztette. Házról házra jár a kommunistákkal Treptowban, gyújtó hangú beszédeket tart, sor kerül az első kisebb csetepatékra a rendőrséggel, másnap továbbmegy a Neuköllnbe, ahol a munkások barikádokat emeltek, és utcai harcokat vívnak a rendőrséggel. A vége vérfürdő, a berlini „véres május”, amely után a KPD harci szervezetét, a Vörös Frontharcosok Szövetségét betiltják (Bertolt Brecht egyébként a barátja, Fritz Sternberg ablakából figyeli az utcai csatát, és valószínűleg ettől válik még fanatikusabb kommunistává). Május 6-án azonban még mindig mindenki fel van dúlva a 33 halott és 250 sebesült miatt, Erich Mühsam, ez az örök romantikus, elmegy az „Anarchista Ifjúsághoz” a Weinmeisterstraßéra, közvetlenül az Alexanderplatz mellett, és előadást tart. A téma: „Szabadság a szerelemben”. Hogy utána hazamegy-e az ő Zenzljéhez, vagy másutt szenteli erőit a szabad szerelem gyakorlásának, az nem ismert.

*

Az egyetlen levél, amelyet Vladimir Nabokov, a későbbi nagy, de akkor még ismeretlen író, 1929-ben ír a feleségének, csak pár szóból és egy felkiáltójelből áll: „Fogtam egy thaist!” Talán leteszi az ágyára, amikor még alszik, egy napsütötte szobában a Pireneusokban lévő Le Boulouban, ahol első igazi nyaralásukat töltik egy kis szállodában. Az, amit megfogott, egy pillangó, egy ritka spanyol példány a fecskefarkú lepkék rendjéből, és Vera elmosolyodik, amikor meglátja az üzenetet, mert tudja, hogy a férje mindennél jobban szeret kora reggel, amikor a cipője még nedves lesz az éjszakai harmattól, a réteken járni, és fehér hálóval pillangót fogni. Magát Verát néhány évvel korábban szavakkal fogta meg Vladimir Nabokov, amelyeket a Rul című orosz emigráns újságon keresztül küldött neki egy Találkozás című versben. Benne a verssorokkal, amelyeket csak Vera tudott értelmezni: „Lelkemnek vándorolnia kell még / De ha te vagy a sorsom…” Röviddel ezután kalandvágyó lelkének vándorlása véget ért, és rájött, hogy Vera a sorsa. Vladimir Nabokov ezt írta hát: „Egy dolgot el kell mondanom neked. Talán már mondtam, de a biztonság kedvéért elmondom még egyszer, cicám, nagyon fontos – kérlek, figyelj ide: sok fontos dolog van az életben, mint például a tenisz, a nap, az irodalom – de ez a dolog mindezzel egyáltalán nem összehasonlítható, annyival fontosabb, mélyebb, nagyobb, magasztosabb. Ehhez egyébként nincs szükség hosszú bevezetőre; egyszerűen elmondom, miről van szó. Szóval: szeretlek.”

Ekkor Vera, ez a csoda szépen és előkelően ragyogó pillangó tudta, hogy már nem kell tovább repdesnie. Összeházasodtak, és megpróbáltak boldogulni a húszas évek különös Berlinjében. A legtöbb orosz, aki az októberi forradalom elől Németországba menekült, már rég továbbköltözött Párizsba. Vera azonban fordít és egy ügyvédi irodában dolgozik, Vladimir pedig teniszórákat ad, UFA-filmekben statisztál, éles eszű grunewaldi fiúkat sakkozni, idősebb hölgyeket pedig oroszra tanít. De természetesen mindenekelőtt ír. Az pedig, hogy 1929 tavaszán el tudnak menni délre, erre a csodálatos nyaralásra, az Ullstein Kiadónak köszönhető, amely Király, dáma, bubi című új könyvéből részleteket közöl, majd kiadja a regényt, és egy számára óriási összeget, 7500 márkát fizet érte. Nabokov ebbe a könyvbe belecsempészte a boldogságát Verával. Olyan párként lejtenek át a szövegen, amelyen mindenkinek megakad a szeme: „Franz már régen felfigyelt a párra. (…) A férfinak olykor lepkeháló volt a kezében. A lánynak finoman festett szája volt és szürkéskék szeme, elegánsan kopaszodó, karcsú vőlegénye vagy férje pedig büszkén legeltette rajta a szemét, nem létezett más nő számára a világon. És Franz irigyelte ezt a furcsa párt.”{3}

Vera és Vladimir Nabokov merőben szokatlan pár, mert boldogok egymással, és azok is maradnak.

*

Jean-Paul Sartre-nak aztán a Sorbonne falain kívül először 1929. július 8-án sikerül találkoznia az imádott Simone de Beauvoirral. Ezúttal egy René Maheu nevű diáktársával együtt a kollégium kis szobájában. Franciaország egész területéről mindössze 76 diák futhat neki az École normale agrégationjának, aki átmegy a vizsgán, élete hátralévő részében filozófiát taníthat egy francia iskolában. Az írásbeli vizsga után most mindenki a gyilkosan nehéznek számító szóbeli vizsgára készül. A nyomás óriási, a jelölteknek át kell rágniuk magukat az európai filozófia történetén. Amikor Simone de Beauvoir belép Sartre szobájába, zavarba jön a kosztól, a káosztól és a szagoktól, de igyekszik, hogy mindez ne vonja el a figyelmét, és amikor mindenki leült, negyvenperces előadást tart arról, hogy ő hogyan értelmezi Leibniz metafizikáját. Sartre-nak és Maheu-nek kevés hozzáfűznivalója van, ők kicsit lazábbnak képzelték a találkozót, különösen Maheu csalódott a hivatalos látogatás miatt, mert nagyon vonzódik Simone-hoz. Előadása közben a lány csak egyszer lesz ingerült egy pillanatra, amikor észreveszi, hogy az éjjeli lámpa ernyője vörös fehérneműből készült. Nem tudja, hogy Sartre Simone Jollivet-től, a toulouse-i szeretőjétől, egy irodalmi ambíciókkal rendelkező luxuskurvától kapta ajándékba, és ez valószínűleg így van jól. Simone távozása után a két férfi kitalál egy gúnynevet a lánynak. Sartre „Valkűrnek” akarja nevezni, mert szerinte úgy néz ki, mint egy szűzies északi hadistennő. Nem, mondja Maheu, ő olyan, mint a hód, aki a tudás fáit rágja, és abból új épületeket épít, ezért: le Castor. Ebben megállapodnak. A következő találkozón Simone de Beauvoir megkapja a „Castor” címet. És élete végéig hű maradt ehhez a névhez. Július 17-én kihirdetik az írásbeli vizsga eredményét, Sartre és Beauvoir átment, és mehetnek szóbelizni; René Maheu, aki összehozta őket, megbukik. Azonnal elhagyja Párizst. Jean-Paul Sartre viszont aznap este először meghívja vacsorázni Simone de Beauvoirt, jóféle bort rendel, és azt mondja: „Mostantól én fogok vigyázni magára, Castor.” Másnap reggel azonban folytatniuk kell a filozófia tanulását – és a következő két hétben mindjárt együtt is maradnak. Ők ketten, Kanttal, Rousseau-val, Leibnizcel, Platónnal. Közben egy-egy kávé és esténként egy pohár bor, utána egy western a moziban. Másnap nyolc órakor újra kezdődik a tanulás. A gyengédségnek még semmi jele. De legalább már a gondolataik szorosan összefonódnak. Július 30-án kihirdetik a szóbeli vizsgák eredményeit. Az első helyen Jean-Paul Sartre, a másodikon Simone de Beauvoir végez. A szerencsés második helyezett a következő napon a családjával a nagynénjéhez utazik vidékre, hogy egy hosszú nyarat töltsön el Limousin mezőin és dombjain. A réteken kószálva Sartre-ra, de mindenekelőtt vonzó barátjára, Maheu-ra gondol, és ezt írja a naplójába: „Szükségem van Sartre-ra és szeretem Maheu-t. Sartre-t azért szeretem, amit ad, Maheu-t pedig azért, amilyen.” De aztán nem Maheu-t, hanem Sartre-t hívja meg egy spontán látogatásra vidékre, Saint-Germain-les-Belles-be. Sartre azonnal vonatra száll, beköltözik egy közeli kis szállodába. Mindennap találkoznak, egy közeli gesztenyeliget kis tisztásán heverésznek, almabort isznak, sajtot, bagettet esznek, és filozofálnak. Meleg van, augusztus, lágy szellő fújdogál a hegyek felől. Gyengéden megcsókolják egymást. És amikor bealkonyodik, a közös jövőről álmodoznak. Ezek életük legszebb napjai.

*

Amikor Josephine Baker, a meztelen táncosnő és Giuseppe Pepito Abatino, az olasz gróf Párizsban elhatározza, hogy házasságot köt, egyszerűen sajtótájékoztatót tartanak a Hotel Ritzben. Az egész világ ír róla, látja a boldog, vihorászó pár fotóit, és attól fogva férjnek és feleségnek számítanak. Igazi Hamupipőke-történet, a St. Louis nyomornegyedében született leány meghódítja az intelligens európai gróf szívét. És ez elég is. A vőlegénynek ugyanis nem akaródzik elmenni az anyakönyvi hivatalba, mert akkor kiderülne, hogy nem ősi családból származó olasz gróf, és nem is dicső lovas hadnagy, hanem egy szicíliai kőfaragó.

Josephine Baker viszont valóban Josephine Baker, egy 21 éves, zabolátlan afroamerikai lány, akinek, jóllehet nincs iskolai végzettsége, ám hamis szégyenérzete és időérzéke sincs, viszont tévedhetetlen ritmusérzékkel és utánozhatatlan tánctudással rendelkezik. De Pepito, a kőfaragó az, aki a testét tökéletes modern szoborrá formázza. Ez már a húszas években is azt jelenti: ő teremti meg a brandet. Ünnepli a képességeit, hódol a hóbortjainak és aprítja az ellenfeleit. Josephine Bakerből „Josephine Baker” lesz – nemcsak a nevét, hanem az idézőjelét is nagyon gyorsan el tudja táncolni, hisz az olyan szépen leng előtte és mögötte fel-alá, mint a védjegyévé vált banánszoknya.

Amikor még Georges Simenon volt a menedzsere és szeretője, a nagy, mit nagy, minden idők legnagyobb krimiírója, ő csak rendben tartotta Josephine papírjait, gondoskodott arról, hogy néhány hetente kifizessék a selyem fehérnemű számláit, és hogy Josephine hetente legalább kétszer időben odaérjen a revüjére. Pepito azonban nem éri be ennyivel, ő nem rendet akar teremteni, hanem vagyont. Josephine Baker pedig ráhagyja. Először fordul elő, hogy egy fehér férfi nemcsak ágyba akar vele bújni, de még feleségül is veszi (legalábbis ezt állítja), megadja neki azt az érzelmi támaszt, amit korábban mindig hiányolt. És Pepito nemcsak stabilitást ad neki, hanem karriertervet is készít. A Josephine revüjére, a Folies Bergère-be invitáló reklámplakátokon most ez áll: „Josephine Bakerrel, Pepito Abatino grófnéval”. Tehát nemcsak címet ad neki, hanem még egy accent aigut, egy ékezetet is.

Pepito gondoskodik róla, hogy a nők kis Josephine-Baker-Barbie-babákat vásárolhassanak a lányaiknak, saját maguknak pedig „Bakerfix” nevű bőrápolási termékeket, nevezetesen napolajat, testápoló krémet és a híres pomádét, amellyel a névadó és a menedzsere oly szívesen zselézte hátra a haját. És a férfiak? A revü megtekintése után tovább álmodozhatnak a fekete táncosnő szépségéről és fesztelenségéről. „Un vent de folie”, a könnyelműség fuvallata – így nevezi Pepito Josephine Baker műsorát. Tudja, hogyan kell ezt csinálni, ez pontosan az a fuvallat, amire a húszas évek végén egész Párizs vágyik. De Pepito észreveszi, hogy a hatás lassan alábbhagy. Ezért első lépésként kiadatja a húszas évei elején járó, ártatlan, naiv, különc Josephine Baker komoly és őszinte önéletrajzát, amely kozmetikumokról, az állatairól, a rózsaszín köntöséről és Párizsról szól. Aztán azt tervezik, hogy Adolf Loosszal, a nagy bécsi modernistával építtetnek egy házat a város közepén. Szenzáció lett volna, egy szimbolikus épület, kívül fekete és fehér márványcsíkokkal, belül pedig egyetlen színpad Josephine Bakernek, Európa első afroamerikai szupersztárjának, a ház közepén medencével. Josephine mint úszó Vénusz. Sajnos ebből nem lesz semmi, mert Párizsban ekkor már leáldozóban van Josephine csillaga. Így Pepito nagyszabású európai turnét szervez neki. Különös utazás lesz, amelyet diadal és rasszizmus kísér.

Mielőtt Josephine Baker felkerekedne, el kell búcsúznia az állataitól. Nehéz szívvel hagyja Párizsban a papagájait, nyulait, macskáit, a malacát. A vonaton csak a két palotapincsije, Fifi és Baby Girl utazhat vele. Ezenkívül tizenöt bőröndszekrény tele 196 pár cipővel, 137 jelmezzel és szőrmékkel. Érthető, hogy Pepito anyja miért írja a barátnőjének, hogy Josephine nyugodtan átengedhetne neki még néhány ruhát és cipőt. A kiviteli jegyzékben továbbá szerepel 64 kilogramm púder is. Éles eszű menedzsere, Pepito bölcsen lemondott a púder forgalmazásáról,  mert ha az egész világ megtudta volna, hogy Josephine Baker a fellépései előtt bepúderezi az arcát, hogy fehérebbnek látsszon, valószínűleg minden feketénél eláshatta volna magát. Európa keletebbi részén azonban a fehéreknél az a helyzet, hogy a 64 kilogramm púder nem elég. Míg Bécsben és Budapesten éjszaka a színpadon a nagy párizsi táncszenzációként ünneplik, nappal nehéztüzérséget vetnek be ellene. Mindenütt szerveződnek a konzervatív és egyházi körök. Amikor megérkezik Bécsbe, és a peronon lelkes tömeg fogadja, egyidejűleg – a sok testiséget és táncolt bűnt kárhoztatva – megkondulnak a Paulanerkirche harangjai, hogy óva intsenek a „fekete ördögtől”. A vasárnap reggeli misén a papok olyan behatóan és képszerűen ecsetelik a Baker által este előadandó erkölcstelen táncokban rejlő veszélyeket, hogy a hallgatóságból sokan mindjárt a miatyánk után elmennek jegyet venni. Josephine Baker heteken át telt ház előtt lép fel a Johann Strauss Színházban.

És így tovább Európán keresztül a tizenöt bőröndszekrénnyel, a két kutyával és az egy szem férjével. Budapestre, Prágába, Zágrábba, Amszterdamba. Még Bázelben is felléphet, csak Münchenben nem, a Bajor Szabadállamban már 1929-ben sem tűrték a nudizmust. A tiltakozások azonban Berlinben a leghevesebbek – abban a Berlinben, ahol 1926-ban a legnagyobb diadalát élte át, Ruth Landshoff elcsábította, Harry Kessler gróf imádta, balettet írt neki… Tulajdonképpen azzal a szándékkal jött, hogy legalább fél évig marad, talán még francia klubja, a Chez Joséphine fiókját is megalapítja, olyan szép emlékei vannak a városról, a villódzásról, a pezsgésről, a toleranciáról. De a könnyelműség fuvallata tovaszállt. Amikor egy szőke német táncosnővel lép fel, másnap egy kritikus felháborodik: „Hogyan engedhetik, hogy a mi szépséges, szőke Lea Seidlünk egy néger nővel lépjen fel?” A Völkischer Beobachter „félmajomnak” nevezi. A nem rasszista újságok viszont antiszemiták. Mert a táncrevü szervezői zsidók, és egy fekete meztelen táncosnő és zsidó szervezők kombinációja – ez már túl sok a nemzetiszocialista sajtónak. Amikor az SA rendbontó osztaga bűzbombákat dobál az egyik előadáson, Josephine Baker a műsor közepén szedi a sátorfáját, és eltűnik. A műsort le kell mondani, Josephine Baker és Pepito 1929 kora nyarán hanyatt-homlok visszarohan Párizsba.

*

Amikor Anaïs Nin és férje, Hugo Guiler az 1920-as években Párizsba költözik a rue Schoelcher 11.-be, közvetlenül a Montparnasse temető mellett, még senki sem sejthette, hogy ez központi esemény lehet a szerelem városának történetében, és azt sem, hogy harminc évvel később éppen Simone de Beauvoir fog beköltözni ugyanebbe a lakásba. Anaïs Nin mindenesetre, kiábrándulva fiatal házasságából és Párizsból, ezt írja a naplójába: „Bárcsak soha ne jöttem volna ide. Párizst romantikus szemmel kell nézni, különben hatalmas csalódás.” Férje, a bankár Hugo, folyton a Káma-szútra újabb és újabb kiadásaival ajándékozza meg, amelyeket a quay könyvárusainál vásárol. Anaïs ezt írja a naplójába: „Szeretem a tisztaságot.” Egyébként csak a naplóját szereti, sőt tulajdonképpen az az ő életelixírje. Mindegyik kötetére kis lakatot tesz, és a kulcsot aranyláncon viseli a nyakában. A kulcsot csak rövid időre veszi le, amikor hastáncot tanul, de a tanárnő tehetségtelennek tartja. Valami újat kell kitalálnia. Anaïs Nin sokszor napokig fel sem kel az ágyból, írja a naplóját a szendergéséről, nem igazán tudja, hogyan kell szeretni, ezért felfalja D. H. Lawrence Szerelmes asszonyok című regényét. El van ragadtatva attól, ahogy Lawrence beleveti magát a káoszba, be is jegyzi naplójába: „mivel korunk ismérve az elmerülés a káoszban”. Nemsokára az ő életének is ez lett az ismérve.

*

Ugyanekkor Henry Miller New Yorkban a brooklyni Clinton Avenue-i kis lakásában az ágyán fekszik, és ő is D. H. Lawrence Szerelmes asszonyok című művét olvassa. Úgy érzi, hogy az emberiség ezen része nagyon nem szereti őt. Henry Miller nem tudja túltenni magát azon, hogy a felesége, June meghívta a szeretőjét, Mara Andrewst a közös otthonukba – neki, a férjnek pedig össze kellett pakolnia a párnáit, és át kellett költöznie a kanapéra. A két nő éjszakánként végigpiálja a bárokat, egyik este Miller kétségbeesésében kiakasztja az előszobatükörre a házassági levelüket, hogy ez legyen az első dolog, amit a két nő meglát, amikor vihogva feltántorog a lépcsőn. De ők elmennek mellette, és bebújnak a hitvesi ágyba.

*

Ruth Landshoff csak nyitott szemmel csókol. Szereti tudni, éppen kinek az ajkán csüng. Mint egy izgatott madár, úgy röpdös a húszas évek végének Berlinjében, szüntelenül csicseregve, ugrándozva Josephine Baker és Mopsa Sternheim, valamint Klaus Mann és Karl Vollmoeller között, kávéházak, szalonok, varieték között, a high and low között, és a nemek között, az ember szinte megrémül, ha egyszer véletlenül nyugodtan ül, vagy ne adj’ isten hallgat. Amint elmosolyodik, folyik az arany. Amikor nem mosolyog, olyan, mintha sírna.

Ma kimegy Charlie Chaplinért a repülőtérre. Ő fogja megmutatni neki Berlint. De mindenekelőtt saját magát fogja megmutatni neki.

*

1929. július 6-án az ötvenéves Alma Mahler végre összeházasodik a nála tizenegy évvel fiatalabb Franz Werfel íróval, a „férjgyermekével”, és felveszi az Alma Mahler-Werfel nevet. Ekkor már tíz éve éltek együtt vadházasságban, és Werfel nagyon hálás volt, hogy a házasságkötés után azonnal visszavonulhatott Alma házába, Breitenstein am Semmeringbe. Tehát akkor házasodnak össze, amikor tulajdonképpen már válás előtt állnak. Alma azt akarja, hogy Werfel „világirodalmat” írjon – az író pedig örül, ha, lehetőleg mind gyakrabban, békén hagyják. Mert Alma valójában mindig csak a szexről akar pletykálni, vagyis arról, hogy kinek kivel van viszonya. Amikor Alma beindul, és az „erős érzésre” vágyva, mohón egyik poharat a másik után hajtja fel kedvenc Bénédictine likőrjéből, a legyengült Franz összepakolja a bőröndjeit, veszi a kalapját, és gyorsan felvonul a hegyek nyugalmába. A zsidó Werfel időközben már szabályosan retteg a felesége antiszemita dühkitöréseitől. Ezért nagyon örül, hogy Alma sokat utazik. Az esküvő után alighogy elrobogott Velencébe, Werfel titokban újra betér a zsidóságba – Alma egy hónappal korábban követelte, hogy az esküvőre térjen ki (és zsidó szüleit semmi szín alatt nem akarta látni az esküvőn). Alkoholmámorban ezt írja a naplójába: „Azért iszom, hogy boldog lehessek.” Werfel pedig egyik könyvet írja a másik után, hogy ne legyen boldogtalan.

*

Már akkor teljesen kimerült volt, amikor 1874-ben világra jött. „Rég felejtett népek fáradtságát / nem tudom szemhéjamról lelökni”{4} – így verselt tizennyolc éves csodagyerekként Hugo von Hofmannsthal. Bécs viszont még csak ekkortájt ébredezett, és a világszellem felszabadította Egon Schiele és Georg Trakl, Ludwig Wittgenstein és Sigmund Freud, Arthur Schnitzler és Karl Kraus meg a többiek vad alkotó energiáit. Hugo von Hofmannsthal csak ott álldogált partvonalon kívül, gyámoltalanul, kiszolgáltatva az őt körülvevő modernizációs hullámoknak, 25 éves korára már legenda volt, és most, 55 évesen egy jól öltözött kövület, egy szellemi arisztokrata, egy elviselhetetlen sznob és Richard Strauss alkalmi librettóbeszállítója. Hellyel-közzel írt némi prózát, olyan finoman pödörtet, mint a bajusza vége. Meghirdette, hogy a húszas évek nagy víziója csakis a „konzervatív forradalom” lehet. És neki ez magában foglalja a házasság állandó védelmét. Igen, valójában minden vígjátéka és librettója a házasság mennydörgő dicsőítése, minden, amit erről gondol, írja barátjának, Carl Burckhardtnak, a darabjaiban van elrejtve. Nyilván olyan jól el van rejtve, hogy a saját feleségének, Gertynek nagyon sokáig kell keresnie. Mert a házasság nagy teoretikusa a gyakorlatban nem különösebben aktív. Férjként, úgy tűnik, a legfőbb erénye a megértés. Így teljesen helyénvalónak gondolja, hogy a feleségét nem érdeklik azok a témák, amelyekről a barátaival beszélget. És hogy Gerty kimegy a szobából, amikor ő fel akar olvasni valamit: „Egy házasság – mondja – nem abból áll, hogy mindenben osztozunk.”

Könyveiben ezt valamivel bonyolultabban fejezi ki. A házasság – írja az Ad me ipsumban – megoldja „a lét két ellentmondását, a múló idő és az időtartam, valamint a magány és a közösség antinómiáját”. Ezért a kötődés nélküli élet céltalan élethez vezet, az, aki nem házasodik meg, egyfajta „elő-létezésben” vegetál. Viszonylag nyilvánvaló, hogy Hugo von Hofmannsthal ezekkel az elméletekkel Berlinben és Párizsban nem aratott túl nagy sikert az arany húszas években. Rodaunban viszont, Bécs elegáns külvárosában, ahová visszavonult, és Salzburgban, az Ünnepi Játékokon a házaspárok hálás mosollyal fogadják eldalolt téziseit, és néhány másodpercre megfogják egymás kezét.

És vajon maga Hugo von Hofmannsthal milyen gyakran fogja meg Gerty kezét? Ezt nagyon nehéz megmondani. Valójában két ember van, aki egyáltalán nem jelenik meg egyetlen prózájában és levelében sem: Gerty és ő maga; sőt még a barátai is a legnagyobb én-elhallgatónak tartják, mind belső életét, mind zsidó származását illetően. És szeretné, ha ez így is maradna; még a húszas években is pánikszerűen int mindenkit, hogy ne akarjon életrajzot írni róla, „ostobaság”, és utasítást fog adni, hogy „fojtsák el ezt a híg locsogást”.

Ezért erősen lezárja legbelső, legveszélyeztetettebb zónáit, túlérzékeny lelke kiátkozza a testiséget és az erotikát. Számára a házasság fejben dől el – egyszerű, mondhatni, teljesen meggyőző koncepció. Vajon neki magának feltűnik-e, hogy ezzel, mint oly sok más jó koncepcióval, a megvalósítás a probléma? Felesége, Gerty három gyermeket szül neki, 1902-ben Christianét, 1903-ban Franzot és 1906-ban Raimundot, de Hugo von Hofmannsthal úgy intézi, hogy a szülések időpontjában mindig hosszabb előadó körutakon vegyen részt külföldön. És nemigen sietett visszatérni. Igen, egy életen át virtuóz módon műveli a megúszás művészetét. Meg akarja úszni a barátokat, kötelességeket, gyerekeket, munkát. Hát a nőket? Nem tudjuk. Fiatalkorában elutasította ugyan Stefan Georgét, de számos homoszexuálishoz, köztük Leopold von Andrianhoz, Rudolf Alexander Schröderhez, Harry Kessler grófhoz szoros barátság fűzi. És ez a Kessler gróf, látnoki képességeinek köszönhetően, korán megjegyzi, hogy amikor Hofmannsthal nőkkel beszélget, abban „van valami egy diplomatából, egy nyolcvanéves emberből”. Hofmannsthal ekkor még csak harmincéves.

Amikor megismerkedik későbbi feleségével, Gerty Schlesingerrel, megírja a fivérének, hogy miért őt választja feleségül: „Bizalommal és vágyakozás nélkül néz szembe az élettel.” Úgy tűnik, ez megnyugtatja őt. Gertyt „a fajsúlyos gondolatok boldog hiánya” jellemzi. Vagy másképp, kevésbé szépen fogalmazva: megvan az a csodálatos képessége, hogy „mindent, ami szellemileg nem az ő szintje, egyszerűen azzal hárítson el, hogy értelme bizonyos korlátait kedves nyugalommal adottságnak tekinti”. Neki ez teljesen megfelel, úgyhogy semmi értelme „könyvekkel vagy beszélgetésekkel bármiről is felvilágosítani”. Hugo von Hofmannsthal tehát ilyennek képzeli el az eszményi feleséget.

Igen, ha Hofmannsthal arról beszél, hogy „az életet el sem tudja képzelni házasság nélkül”, akkor abban hangerejét és határozottságát tekintve mindig van az elhárításnak egy leheletnyi varázsa. A házasság az ő esetében tehát inkább a formailag tökéletes magány modellje. Egy életen át tartó kísérlet arra, hogy ékesszólással aláássa saját homoerotikus vonzalmait. Mintha A rózsalovag librettójának szerzője azért akarta volna megalkotni a „férj” műfajának különösen fénylő képét, hogy megvédje önmagától. Úgy tűnik, mintha a homlokzat állandó szépítésével és a művészet lírai páncélzatával önmaga elől is tökéletesen elrejtette volna valódi hajlamait. Az ő életművében nincs Gustav von Aschenbach, aki vágyakozva néz fiatalemberek után a Lidón, nincs jóképű pincér, aki végigillegeti magát Thomas Mann naplóinak lapjain. Hugo von Hofmannsthal egy kicsit úgy van a házassággal, mint a hősiességgel: az első világháború alatt úton-útfélen magasztalja a katonák bátor győzni akarását és férfias áldozatkészségét, de ő maga minden követ megmozgat, hogy az életveszélyes frontról mihamarabb áthelyezzék egy fűtött irodába.

Legsúlyosabb csatája elől azonban nem tud elmenekülni. 1929 nyarán a közte és fia, Franz között létrejött fegyverszünet kimerítő állóháborúvá változik. Az élettől megtaposott fiú 26 évesen visszaköltözik a szüleihez Rodaunba. Franz küzd, hogy kiléphessen tekintélyes apja árnyékából, verseket ír, boldogtalanul szerelmes lesz, dühöng, amiért fölé tornyosuló apja a nővérét favorizálja. De újra és újra elakad a hangja, magába fojtja dühét, mint aki nem tudja igazán kimondani, ami a lelkét nyomja. Aztán egy éjjel, július 13-án hirtelen lövés dörren a fiú szobájában. Hugo von Hofmannsthal és felesége, Gerty, ki-ki a saját hálószobájában, felriad. Franz agyonlőtte magát. Hugo von Hofmannsthal apatikusan ül a karosszékében. Amikor július 15-én megpróbál felállni, hogy elmenjen a fia temetésére, agyvérzésben meghal. Nem: megszakad a szíve. „A kié a Fiú, azé az élet: a kiben nincs meg az Isten Fia, az élet sincs meg abban.”{5} (1 Ján. 5,12) Hugo von Hofmannsthalt két nappal később temetik el a kalksburgi temetőben, Franz von Hofmannsthal friss sírja mellé. Mivel szorosan kötődött a ferencesek rendjéhez, végakaratának megfelelően a ferencesek csuhájában temetik el. A házasság nagy teoretikusának élete úgy ér véget, mint egy szűzies szerzetesé.

*

Van egy másik fiú, aki megérti a kétségbeesett fiút: Klaus Mann. Nekrológot ír Hugo von Hofmannsthalról, amely valójában inkább Franz von Hofmannsthal nekrológja. Csupa megértés az ember iránt, aki azért kénytelen eldobni az életét, mert nem szeretik eléggé. Mert agyonnyomja apja hírneve: „Úgy halt meg, mint egy közülünk való, mint a fivérünk. Ahol ő elbukott, ott mi is elbukhattunk volna, bizonyára alig voltunk erősebbek nála. Mivel mi tovább élünk, mi is felelősek vagyunk a haláláért; így az apa haláláért is, aki követte őt.” Milyen szörnyű szavakat küld az egyik fiú a másiknak – beleértve az önleleplezését is, hogy már régóta tudja, provokatív homoszexualitásával nap mint nap milyen kényelmetlen helyzetbe hozza apját, Thomas Mannt. Thomas és Klaus Mannról alig készült közös fotó – azon a néhányon, ami van, Klaus, aki amúgy szeret dendisen pózolni, egy merő görcs, és bizonytalanul mosolyog. Klaus Mann számára hamarosan, már 1929-ben még nyomasztóbbá válik a helyzet – apja megkapja az irodalmi Nobel-díjat. A bejelentést követő napokban Klaus Mann a kokain mellett morfiumot is használni kezd, hogy elkábítsa magát. Nem megy el Stockholmba a Nobel-díj átadására. Az apja nem hívta meg.

*

{1} Elekes Dóra fordítása

{2} Eörsi István fordítása

{3} Vargyas Zoltán fordítása

{4} Keresztury Dezső fordítása

{5} Károli Gáspár fordítása