© CSIKÓS GÁBOR, 2026

© JAFFA KIADÓ, 2026

MINDEN JOG FENNTARTVA!

BORÍTÓTERV: TILLAI TAMÁS

SZERKESZTŐ SZARKA KÁROLY

FELELŐS SZERKESZTŐ:c SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ:RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-687-471-1

ISSN 2559-9666

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV MAGYARORSZÁG KFT. • WWW.EKONYV.HU

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

1. A REND

Az elmebeteg, a pszichiátria és az erőszak

Mi az erőszak?

Jegyzetek

1.

A REND

AZ ELMEBETEG, A PSZICHIÁTRIA ÉS AZ ERŐSZAK

„Mindenki megelégedett az elmeintézettel, csak az nem, akit oda bezárnak.”

– Hollós István, lipótmezei főorvos[1]

Akiknek nincs személyes tapasztalatuk a pszichiátriai munkáról, hajlamosak az erőszak és a pszichiátria – különösen az elmegyógyintézet – szoros összekapcsolására. Bizonyára köszönhető ez a pszichiátria médiabeli megjelenítésének, a mára klasszikusnak számító Száll a kakukk fészkére című film olyan ikonikus jeleneteinek például, mint Billy öngyilkossága vagy Murphy kényszerelektrosokk-kezelése.[2] A horrorfilmeknek is visszatérő témája az elmegyógyintézetben megtapasztalt borzalom: a mentálisan egészséges embert számtalan tényező fenyegeti a pszichiátria falai között, legyen szó őrjöngő betegekről vagy brutális ápolókról. Míg azonban a közérzület szintjén sokszor tűnik összetartozónak az „őrültek háza” és az erőszak, a szisztematikus történészi vizsgálódáson a kérdés mintha mégis kívül maradna, holott – némileg tautologikusan mondva – mind az erőszakkutatás, mind pedig a pszichiátriatörténet számára témát szolgáltathatna.

Mégis, a problémát nyugodtan nevezhetjük azon kutatások vakfoltjának, melyek az erőszak történetiségét vizsgálják. Ha csak az utóbbi évek magyarországi termését nézzük, a Hajnal István Kör 2019-es konferenciájából készült kötet egyáltalán nem érinti a pszichiátrián történt erőszakot,[3] ahogy nem tértek ki rá a 2024 tavaszán tartott erőszaktörténeti doktoranduszkonferencia előadásai sem.[4] Az erőszak kutatását nevében is felvállaló Erőszakkutató Intézet programja pedig elsősorban a magyar történelem (polgár)háborús eseményeit jelöli ki kutatási feladatának. Munkatársaik az állami erőszak- és igazságszolgáltatási szervek szerepét elemzik a kollektív erőszakban, de nem szentelnek figyelmet egyéb intézményekre, így az egészségügyi szektoréira sem. Nem mondható azonban, hogy ez az alulkutatottság magyar jellegzetesség volna, hiszen a Cambridge-ben kiadott World History of Violence modern korra vonatkozó kötetében is mindössze egyetlen szerző tett futólagos említést a pszichiátriai erőszakról, amikor a kommunista diktatúrákban a munkatáborokat és az elmegyógyintézeteket azonos logika mentén működő rendszerként jellemezte.[5] Nem kimondottan problematizálták a kérdést az összefoglalás igényével az utóbbi években megjelent egyéb angol nyelvű munkák sem.[6]

Ha a másik oldalról, az egyes intézmények tanulmányozása felől közelítünk tárgyunkhoz, akkor konstatálhatjuk egyrészt, hogy szaporodnak a magyarországi pszichiátriatörténetre koncentráló kutatások.[7] Ez örvendetes fejlemény, mert a szerzők az utóbbi években jelentős historiográfiai hiányokat pótoltak. Ugyanakkor éppen a pótolni való sokaságából következik, hogy a kutatások időben, tematikájukban és módszertanukban is szórtak. Még hosszabb időnek kell eltelnie ahhoz, hogy a magyarországi pszichiátria történetével kapcsolatos – inkább negatív[8] – tudásunkat árnyalják a részletkérdésekre is kiterjedő alapkutatások. Számos történeti megközelítés ki nem mondott alapállása ugyanis, hogy a pszichiátria nyugati modellje a norma, ehhez kell mérnünk a helyi jellegzetességeket, és ha eltérést találunk, arra jellemzően devianciaként kell tekintenünk.[9] Ennek oka, hogy a mennyiségileg is meghatározó angol nyelvű, nemzetközi pszichiátriatörténeti szakirodalom döntően Nyugat-centrikus. Amíg az USA-ról, Nagy-Britanniáról, Kanadáról,[10] Franciaországról[11] vagy a német nyelvű államokról[12] szép számmal készültek monográfiák; lényegében csak az elmúlt évtizedekben indultak meg kutatások a volt Jugoszláviával[13] vagy a Habsburg Birodalom Ausztrián kívüli területeinek elmeügyével kapcsolatban,[14] miközben növekvő érdeklődés kezdi övezni a Vasfüggöny keleti felét is.[15] Ez utóbbi könyvünk szempontjából azért érdekes, mert a szovjet „politikai pszichiátria” témája sok esetben hívta elő az erőszakra történő reflexiót is.[16] Markánsan van jelen az erőszak kérdésköre a gyarmati múlt, illetve az Európán kívüli országok gyakorlatának feltárásakor is.[17] Úgy tűnik, mintha a pszichiátria és az erőszak kapcsolatát azok a konfigurációk rajzolnák ki erősebben, amikor a pszichiátria egy elnyomáson alapuló rendszer (diktatúra, gyarmatosítás) része és logikájának újratermelője. Feltűnő, hogy a téma továbbra is jobbára reflektálatlan marad az egyéb időszakokra vonatkozóan. Ezt a hiányt egy döntően Kanadából induló részdiszciplína, az „őrült emberek története” igyekszik pótolni. A 2000-es évek elejétől kezdve formálódó irányzat a fogyatékosságtörténettel rokon, és olyan történelmi szereplőnek tartja a mentálisan beteg embert, akit különböző mechanizmusokon keresztül szorítottak ki a társadalomból és a történelemből. A sok esetben politikai aktivizmust is mozgósító irányzat[18] közép-európai fogadtatása azonban eleddig korlátozottnak bizonyult.

A kötet, melyet az olvasó most a kezében tart, az 1877 és 1966 közti majdnem egy évszázadra vonatkozóan vizsgálja pszichiátria és erőszak kapcsolatát Magyarországon a korabeli szakirodalmi diskurzus, a sajtónyilvánosság, valamint egyetlen elmegyógyintézet, Lipótmező példáján keresztül. Az időtáv nagynak tűnhet, ám az intézet falain belül más tempóban múlt az idő. Bár ezek az évtizedek sokféle politikai rendszert, technológiai fejleményt és társadalomtörténeti változást hoztak, ebből nem sokat érzékelhetett például az a piarista pap, aki 1897 januárjában került Lipótmezőre, miután tanítványaira támadt. „Megérdemelték volna, hogy fejüket összetörjem” – kiabálta azzal vádolva a fiúkat, hogy azok részesei egy őt elveszejteni kívánó titkos összeesküvésnek. Több mint húsz évet töltött az intézmény falai között, és jöhetett közben világháború, forradalom, összeomolhatott az Osztrák–Magyar Monarchia, ő folytatta napi rutinját hol erőszakosabban, hol nyugodtabban. 1916 augusztusában azt jegyezték fel róla, hogy „a legközelebb levőkre támad, annyi kivehető belőle, hogy szidalmazzák, hallja, hogy Lucifernek szólítják. Különben magában zümmög, céltalanul ődöng a betegteremben.”[19] Elkülönítése miatt a tapasztalatai radikálisan eltértek a többségi társadalométól, miközben erőszakossága nem tűnt el, hanem az elmegyógyintézeten belül új formában jelent meg. A könyv hangsúlyosan törekszik érvényesíteni ezt a tapasztalattörténeti vonulatot.

A bemutatott pap vagy betegtársainak története azért adhatja új olvasatát az erőszaknak, mert az elmegyógyintézet olyan tér, ahol laboratóriumi körülmények között mutatkozik meg társadalom és erőszak viszonya. Nemcsak az vizsgálható, hogy a pszichiátria miként tematizálta az erőszakot, hanem az is, hogy a pszichiátriai fogalmakat miként használták az orvostudományon kívül az erőszak relációjában, különféle társadalmi kérdésekkel kapcsolatban. Az erőszak ebben az értelemben – cseppben a tenger – sok mindent megmutat: kirajzolódik belőle a társadalom normarendszere és határkijelölési gyakorlata is. Nem csak a beteg lehet erőszakos és nem csak a rá irányuló kényszer minősülhet erőszakosnak, hiszen egyes beavatkozások éppen úgy járhatnak súlyos következményekkel, mint ezeknek az elmaradása. Kérdés, miként ítéli meg ezen cselekedetet az egészségügy, miként a rendészet és miként a közvélemény. A válaszokat keresve ezek az erőszaktörténetek kivezetnek bennünket a pszichiátria intézménytörténetéből, és morális dilemmákra engednek rálátást. Szükségképpen eljutunk ugyanis azokhoz az alapvető kérdésekhez, hogy miként gondolkodunk az emberről, a társadalmi felelősségről vagy a normától való eltérésről.

Ezen kérdések vizsgálatát azonban módszertani kihívások nehezítik, részben éppen a téma kettős – erőszak- és pszichiátriatörténeti – meghatározottsága miatt. Ahhoz, hogy az elmegyógyintézet falain belül bekövetkező erőszakot történészi eszközökkel elemezni tudjuk, először meg kell határoznunk, hogy mit értünk erőszak alatt, és tisztáznunk kell azt is, hogyan viszonyult ehhez az erőszakhoz maga a pszichiátria mint intézmény és tudásforma.

MI AZ ERŐSZAK?

Az erőszak fogalma első pillantásra magától értetődőnek tűnhet, ám közelebbről vizsgálva gyorsan képlékennyé és ellentmondásossá válik.[20] Legközkeletűbben a fizikai integritás elleni támadást értjük alatta.[21] Pszichiátriai kontextusban ez lehet a beteget vagy éppen az egészségügyi személyzetet érő ütés, rúgás vagy egyéb testi bántalmazás.[22]

De erőszaknak minősül-e, ha valakit szidalmaznak, fenyegetnek? Bizonyos felfogások szerint igen, mégpedig pszichikai erőszaknak. Ezzel a meghatározással az egyént érő hatást két részre bontottuk. Az elemzési szempontból kézenfekvő megoldás azonban a tapasztalat oldaláról már nehezebben hasznosítható,[23] hiszen a fizikai erőszaknak lelki következményei is vannak, ahogyan a pszichés támadásnak is keletkeznek biológiai lenyomatai, sőt sok esetben éppen a pszichés komponens közvetít abban, mennyire fordulnak súlyosra a tünetek.[24]

Az erőszak értelmezése során a pszichológia és a pszichiátria elsősorban az egyénre fókuszált, az agresszió fogalmán keresztül próbálva megérteni annak mechanizmusait. A klasszikus elméletek az agressziót elsősorban ösztönként értelmezték. Az orvosi Nobel-díjas etológus, Konrad Lorenz olyan evolúciós örökségként tekintett az agresszióra, amely eredeti formájában a területvédelmet és a fajon belüli hierarchiát szolgálta, ám amelyet az ember esetében a modern társadalmi viszonyok végül destruktívvá formáltak.[25] Az első világháborút követően a pszichoanalízis atyja, Sigmund Freud is amellett kötelezte el magát, hogy az emberi agressziót veleszületett tényezőként, halálösztönként értelmezze: esetében a társadalom azonban nem anomáliákat termelő közeg, éppen ellenkezőleg. Freud szerint a kultúra képes elnyomni az ösztönök destruktív erőit, még ha ennek az ára az egyén neurózisa is. E folyamat pszichodinamikus mintázatát a mítoszok nyelvén elbeszélt őstrauma, az Ödipusz-konfliktus teremti meg: a fiúgyermek az apától való félelem, pontosabban a kasztráció veszélyének belsővé tétele révén mond le vágyainak és agresszív impulzusainak nyílt megéléséről.[26] Meghaladná könyvünk lehetőségeit, hogy a pszichoanalízis története során kibontott sokrétű agressziómegközelítéseket részleteiben is tárgyaljuk. Témánk szempontjából azonban különösen jelentős néhány későbbi, a budapesti pszichoanalitikus iskolához köthető fejlemény. Míg Freud az incesztuskonfliktust elsősorban szimbolikus, pszichén belüli erőszakként értelmezte,[27] addig tanítványa, Ferenczi Sándor a szexuális bántalmazást és az azt kísérő pszichés sérüléseket valós, megtörtént traumaként fogadta el. Ez az elmozdulás nem csupán elméleti különbséget jelentett, hanem megteremtette az erőszak láthatóvá tételének lehetőségét is.[28] Ferenczi másik fontos hozzájárulása a kérdéshez, hogy következetesen végigvitte azt az alapfeltevést, miszerint az agresszió általános emberi jelenség. Ha ez így van, akkor nem kivétel ezalól a terapeuta sem, és a szakembernek kötelessége, hogy a terápiás folyamat során foglalkozzon saját agresszív késztetéseivel is. Ezek a kérdések a kötet egy későbbi szakaszában is felbukkannak, itt most elégedjünk meg azzal, hogy a pszichoanalízis alapvetően az egyén pszichés struktúrájából kiindulva értelmezte az agressziót, miközben a környezet szerepét elsősorban módosító tényezőként képezte le.[29]

Az agresszió és az erőszak nem azonos fogalmak ugyan, az előbbit mégis felfoghatjuk egy olyan pszichológiai fogalomként, amely segít értelmezni az utóbbi megjelenését. A pszichiátriatörténet szempontjából ez azért is releváns, mert egy olyan értelmező hagyományt alakított ki az erőszak megértésére, ami alapvetően az egyénben kereste az erőszakos cselekmények okát. Komolyabb szakítást ezzel a felfogással John Dollard és munkatársainak munkája jelentett. 1939-es tanulmányuk ugyan még fenntartotta az individualizáló szemléletet, de az agressziót már nem veleszületett ösztönként értelmezte, hanem az adott személy válaszaként, amennyiben céljait akadályozták. A Yale munkatársainak ezt az elméletét a 1960-as években aztán Leonard Berkowitz tovább finomította. Szerinte a frusztráció mindössze érzelmi feszültség, és csak abban az esetben vezet agresszióhoz, ha megfelelő ingerek aktiválják ezt a viselkedést. Ilyen kulcsinger lehet a fegyver látványa, de akár az agresszív nyelvezet vagy bizonyos intézeti rutinok is.[30] Az agresszió felfogása szempontjából ezek a fejlemények azért különösen fontosak, mert miközben széles körű egyetértés mutatkozik abban, hogy az erőszak elszenvedője mindig konkrét személy, egyes megközelítések magát az erőszakot mégis kiemelik a közvetlen személyközi viszonyokból. Jó példája ennek Albert Bandura agresszióelmélete, aki a késztetések helyett arra helyezte a hangsúlyt, hogy az agresszív viselkedésformák tanulás útján sajátíthatók el. A kísérletében részt vevő gyermekek egyre változatosabb módon bántalmaztak egy játék babát annak függvényében, hogy erre milyen módszereket láttak egy jelen lévő vagy akár csak a képernyőn szereplő felnőttől.

Vizsgálata jól illeszkedett a 1970-es évek korszelleméhez: munkássága a pszichológiában is tematizálta, hogy az erőszak bizonyos elemeit kulturális és intézményi minták is közvetítik. A norvég szociológus, Johan Galtung fogalma, a strukturális erőszak arra vonatkozik, hogy a társadalmi szerveződések és intézmények magukban is képesek erőszakot kifejteni, amennyiben akadályozzák az ember alapszükségleteinek kielégítését, vagy megkönnyítik a fizikai erőszak megvalósulását. Elméletét később a kulturális komponenssel is kiegészítette: a kultúra mintákat nyújthat, melyek elfogadottá tesznek bizonyos erőszakos formákat.[31] A megközelítés olyan ernyőként szolgálhat az erőszakkutatás számára, amely összekapcsolja az egyénit és a társadalmit, beengedve a magyarázómodellbe a jog, a szociológia, a politológia és a pszichológia szempontjait is.[32] Ezt a komplexitást tükrözi az Egészségügyi Világszervezet definíciója is, miszerint az erőszak „fizikai erő vagy hatalom szándékos alkalmazása, fenyegetéssel vagy ténylegesen, saját magunk, más személy, csoport vagy közösség ellen, amely sérülést, halált, pszichológiai kárt, fejlődési rendellenességet vagy nélkülözést okoz, vagy nagy valószínűséggel okozhat.”[33] A meghatározás állítja egyrészt, hogy az egyén mint egy csoport tagja is elszenvedhet erőszakot; illetve a galtungi elmélettel összhangban az erőszaknak viszonylag széles skáláját fogadja el, beleértve mind a fizikai cselekményeket (kemény erőszak), mind a társadalmi mintákat (lágy erőszak). A nélkülözés dimenzióján keresztül beemeli továbbá az erőszak összefonódását a gazdasági és politikai erőkkel is[34], meghagyva a teret arra, hogy az erőszak (nyelvének) értelmezésekor kulturális és történelmi hatásokkal is számoljunk.[35]

Az erőszak jelentésének tágítása azonban nem vegytiszta progresszió, hanem valami olyasmi, ami egyúttal értelmezési és morális problémákat is a felszínre hoz.[36] Azáltal ugyanis, hogy egy rendszert is erőszaktevőként mutatunk be, implicite jóváhagyjuk, vagy éppen bátorítjuk is az ellene megnyilvánuló erőszakot. Lehetséges pszichés következmény az is, hogy az erőszak áldozatává vált emberek közül kevéssé empatizálunk azok szenvedéseivel, akik kötődnek egy-egy erőszakos rendszerhez.[37] Sajátos pszichés ellentmondás továbbá, hogy saját védelmünk érdekében megengedőek vagyunk azzal, ha a rend fenntartásának érdekében elkövetett erőszak megítéléséről van szó. De nyugtalanító lehet annak a kérdése is, hogy az erőszak mindig csak felülről lefelé irányulhat-e. Mit kezdjünk a parasztlázadások, a felkelések vagy napjaink terrorizmusának alulról jövő és kétségtelenül megnyilvánuló erőszakosságával?

A válaszokat két, egymással vitatkozó társadalomtudományi tradícióba formálja. Hannah Arendt a közösség működésének dinamikája felől közelítve úgy értelmezte, hogy az erőszak a legitim hatalomhoz arányítva érthető meg. Az egyik (elméletileg) teljessé váló uralma megszünteti a másikat. Ebben a keretben az erőszak tehát a hatalom hiányára adott eszközszerű válasz, voltaképp a közös cselekvés kudarca, melyet az újraszerveződő hatalom majd ismét háttérbe szorít.[38] Gyarmati tapasztalatai alapján ettől eltérően látta az erőszak kérdését Frantz Fanon. Szerinte a gyarmatosított már eleve erőszakos világban él, az alávetett agresszív cselekedete tehát nem a hatalom hiányának a tünete, hanem sokkal inkább egy olyan politikai aktus, amely révén az alávetett felszabadulhat. Míg tehát Arendt a társadalmi konszenzus szempontjából az erőszakot rombolónak ítélte, Fanon a felszabadítás első lépését látta benne, olyan cselekedetként értelmezve, mely az egyén számára újfajta szubjektumot kínálhat.[39] Noha léteznek kísérletek, melyek a két megközelítés közös nevezőit keresik,[40] Arendt maga élesen elítélte Fanon nézeteit, akit az erőszak romanticizálásával vádolt, miközben ő maga azon az elvi állásponton volt, hogy az erőszak legfeljebb megokolható lehet, de sosem legitimálható.[41]

A marxista Fanon a Nemzeti Felszabadítási Front tagjaként személyesen is küzdött Algéria függetlenségéért. Jelen kötet szempontjából azért sem érdektelen munkásságára hivatkozni, mert mint pszichiáter a klinikai gyakorlata során is tematizálta a gyarmati lét és az egyes erőszakélmények kapcsolatát. A pszichiátriai intézmények létesítése a gyarmatokon különösen problematikus volt, tekintve hogy a gyógyító funkciókon kívül az állami kontrolligényt is kifejezte, miközben a napi gyakorlat szintjén állandó kapcsolatban volt a megtapasztalt társadalmi feszültségekkel és a különböző előítéletekkel is.[42] Így aztán kötetünk sem kerülheti meg azt a kérdést, hogy mennyire szűken vagy tágan értelmezzük is az erőszakot, mikor, miként és miért problematizálunk egyes viselkedéseket erőszakosként.

Mind az arendti, mind a fanoni gondolatok vonatkoztathatók a pszichiátriai betegek eseteire is. Egy ember komplexitásának a pszichopatológiai kategóriákra való szűkítése tekinthető szimbolikus erőszaknak, mert az egyén méltósága, későbbi ágenciája is károsodik általa.[43] Látványos következmény – és már inkább a rendszerszintű erőszak része – hogy a társadalom jogokat von meg az elmebetegnek nyilvánított személytől. De vajon nem az elmebeteg mondta fel elsőként a társadalmi status quo-t, amikor erőszakosan kezdett viselkedni? Ha egy bűncselekmény elkövetőjéről kiderül, hogy valaha pszichiátriai kezelés alatt állt, a társadalom ma sem késlekedik felemlegetni az elmegyógyászat felelősségét. A konfliktusos helyzeteket vagy tragédiákat klisészerűen megjelenítő summázat – „bezárt a Lipót” – ma is azt a képzetet kelti, mintha az őrjöngőket csak az Országos Pszichiátriai és Neurológiai intézet falai tartották volna kordában, ám az intézmény bezárásával a dühöngők a társadalomra szabadultak. Noha e gondolatmenetben benne foglaltatik, hogy az elmebetegek a társadalom szempontjából „jó helyen” vannak, a közvélekedésben egy másik, ezzel ellentétes domináns motívum is jelen van: nevezetesen az, hogy az erőszak melegágya tulajdonképpen maga a zárt intézet.

1. A REND

1  Hollós, 1947, 51.

2  A film pszichiáteri fogadtatására Magyarországon: Harmat, 1992, 76.

3  Margittai–Tomka, 2020; ahogyan az erőszak témájának szánt Aetas 40. száma sem érint ilyen kérdést.

4  Axis – Vallás- és eszmetörténeti folyóirat, 6 (1) száma közölte az előadások tanulmánnyá formált változatait.

5  Stone, 2020.

6  Chandra (szerk.), 2018; Dwyer–Micale (szerk.), 2020.

7  Kovai, 2016; Lafferton, 2022; Kovács, 2024.

8  Scull (2017) például Magyarországot is nevesíti mint olyan helyszínt, ahol a két világháború közti időszakban „kísérletek orgiái” zajlottak.

9  A problémára 19. századi kontextusban rámutat Kovács (2024), a 20. század második felére nézve pedig Vargha (2025).

10  A gazdag anyagból utalhatunk a következőkre: Rothman, 1971; Scull, 1979, 2005; Porter, 1990; Moran, 2000; Reaume, 2010.

11  Foucault, 2004; Freebody, 2023.

12  Engstrom, 2003; Foth, 2013.

13  Antić, 2017, 2022; Karge, 2021.

14  Blackshaw–Wieber, 2012.

15  Marks–Savelli, 2015; Shaw–Toropova 2023.

16  Voren, 2010.

17  Sadowsky, 1999; Mills, 2000; Akyeampong et al., 2015; Meyer, 2017; Pinto, 2018; Pringle, 2019; Leckie, 2020; Micale–Pols, 2021.

18  LeFrançois et al., 2013; Reaume, 2024.

19  Az Országos Kórházi Főigazgatóság (1088 Budapest, Szentkirályi utca 21.) által őrzött Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet egészségügyi és működési dokumentációja. A továbbiakban: OPNI, a doboz száma és a beteg intézeti felvételének időpontja. OPNI 0161-M068. Intézeti tartózkodás: 1897. január 30. – 1919. május 11.

20  Ö. Kovács, 2012, 27–48.

21  Tomka, 2021.

22  Néhány éve kollégáimmal azt vizsgáltuk meg egy kérdőíves kutatás keretében, hogy a gyermekpszichiátrián dolgozók miként értelmezik a megtapasztalt erőszakélményeket. Sófi et al., 2023.

23  Baberowski, 2019, 42.

24  Porcerelli et al., 2005; Dutcher et al., 2024. Magyar mintán Matuszka et al., 2025.

25  Ezen társadalmi viszonyok kritikáját részletesen is kifejtette: Lorenz, 2001.

26  Harmat, 1986, 18–24.

27  Ennek következményeire: Herman, 2015, 7–33.

28  Ennek Ferenczi recepciótörténete miatt késleltetett hatása volt. Lásd: Hoffman, 2003.

29  Hoffman, 2003.

30  Összefoglalóan: Zillmann 1979, 114–170.

31  Ö. Kovács, 2012, 35–36; László, 2025. Ebben a keretben az erőszak elsősorban hatalmi kérdés, s hogy miként válthat át az elvont szinten ható erőszak a fizikai test elleni támadásba, jól érzékeltetik Pető Andrea második világháborúval kapcsolatos kutatásai. Értelmezésében a nemi erőszaktétel ugyan személyek között történt, mégis olyan háborús fegyverként értelmezhető, mellyel a férfiak megerősíthették hatalmukat a nők felett. Pető, 2018.

32  Némileg eltérő tipológiát alkalmaz Slavoj Žižek, aki az erőszaknak három formáját különíti el. A szubjektív erőszak során egyértelműen azonosítható az elkövető és az áldozat, miközben a szimbolikus erőszak már elvontabb, a nyelvbe és a diskurzusba ágyazottan van jelen. Még inkább láthatatlan a rendszerszintű erőszak, amelyet egy rend alakít ki és tart fenn. Lásd: Ureczky, 2021.

33  https://www.who.int/groups/violence-prevention-alliance/approach

34  Kuester, 2021, 22–23.

35  Tomka, 2018.

36  Baberworski, 2019, 134–147.

37  Tomka, 2021.

38  Arendt, 1970, 54–56.

39  Abu-Jamal, 2020; Gibson, 2020.

40  Whelan (2019) nem egyenrangú fogalomként kezeli a hatalmat és az erőszakot, hanem az utóbbit az előbbinek rendeli alá, mintegy eszközévé teszi.

41  Docherty, 2021.

42  Leckie, 2020, 2.

43  Légmán, 2011.