SZEPES MÁRIA

A mesés
Gondwána

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-259-2 (epub)

ISBN 978-963-529-260-8 (mobi)

Ezoterikus regény

Átutazók

Tilla egészséges, nagyon szép kislány volt. Egyáltalán nem hasonlított vakítóan szép bőrű, ezüstszőke énekesnő édesanyjára, aki imádta. Eredetileg Otíliának nevezték el, csak a mamája becézte mindig Tilla-Tintinellának. Tilla édesanyja, Bettina Orlandino Észak-Olaszországban született, de az egész világ az övé volt, s ő a világé. Folyékony, forró ezüst koloratúrája, a legmagasabb hangokig felcserkésző, tökéletes futamai, hibátlan sztakkatói, énekének soha gikszert nem ismerő fénye és ereje elbűvölte a hallgatóságot a Föld valamennyi országának színpadain.

Tilla nem ismerte az édesapját, bár férfiak jöttek-mentek átmeneti, elegáns szállásaikon. A hotelekben hatalmas virágkosarak vették körül őket. Valójában azonban csak ők ketten voltak egymásnak. Anyja mindenüvé magával vitte a kicsi, majd egyre növekvő, kreol bőrű, világítóan zöld szemű kislányt. Nem vált volna meg tőle semmi kincsért, sikerért. Persze szobalány is utazott velük, nehogy Tilla egy percig is őrizet nélkül maradjon. A harmadik évezred elejének robbanó népességű világában a gazdagok és munkanélküli szegények között dúló konfliktusok, tüntetések, ijesztően megnövekedett bűnözési hullám és környezetszennyezési problémák közepette detektívek vigyáztak rájuk kevés embernek megfizethető, magaslati, légkondicionált szállásukon, ahol még sokszorosan szűrt, tiszta víz folyt a csapokból. A teraszokat áttetsző bura védte nemcsak az ólom és a szén-dioxid mérgező hatásától, hanem a szélesedő ózonpajzslékeken átömlő ibolyántúli sugárzástól is. A kiváltságosok osztálya egyre inkább elkülönült, hozzáférhetetlen erődként őrizte életformáját tartozékaival együtt. Szórakoztató-, szolgáltatóhelyeik is követték abszurd, valójában tarthatatlan helyzetükhöz görcsösen ragaszkodó mecénásaikat: az operák, koncerttermek, színházak, klubok, egyetemek, laboratóriumok, repülőterek, melegházak, luxushotelek, templomok „infrastruktúrája”. Senki sem tudta, meddig tarthatják fenn a nyomorgó, lázadó tömegeket provokáló, civilizációs ártalmak vírusaitól belülről is támadott állapotukat, de nem akartak törődni ezzel.

Bettina Orlandino a próbákra is magával vitte kislányát. Tilla szokatlanul csendes, jó gyerek volt. Órákig ült a zongora közelében, ölében nyugtatott kézzel, hallgatta anyja skáláit, áriáit. Tágra nyílt szeme csillogó lámpásával figyelte kísérőjének klaviatúrán táncoló ujjait, Bettina trilláit. Első éveiben azzal nyugtalanította környezetét, hogy nem szólalt meg. Csak mosolygott gödrösen, bólogatott vagy rázta a fejét, mutogatott. Imádta az állatokat, és azok is őt. Ismerőseik kényes ölebei, díszmacskái, madarai rögtön otthagyták gazdájukat, verdesték kalitkájukat, hogy az ölébe ugorhassanak, hozzásimuljanak, simogatásáért kolduljanak, vállára röppenve gyöngéd csiripeléssel becézzék. Anyja mindig borzongva mesélte látogatóiknak, hogy közvetlenül Tilla születése előtt, éppen, amikor két gyertyát gyújtott meg korán elhunyt, zenész édesapja fényképe előtt, egy sármánymadár szállt be az ablakon. Végigrepdesett a hosszú szobasoron, rátelepedett a vázában virító rózsacsokorra, félrehajtott fejjel nézte őt, torkából furcsa, üveghangú melódia tört elő, azután surranó szárnycsapásokkal körözve, valósággal kikeringett újra az ablakon. Akkor kezdődtek el szülési fájdalmai.

A művészek mind babonásak. Kollégái, kolléganői megilletődve sugdosták: rendkívüli lényt hozott a világra. S Tilla valóban az volt. Csak másképp, mint gondolták. Némasága miatt professzortól professzorig, logopédustól logopédusig vitték, de azok megnyugtatták aggódó anyját: a gyerek nem született némának. Tud kacagni. Még fejletlen az agya Broca-féle motoros beszédközpontja. Többször előfordul ilyesmi. Majd kinövi. És így is volt. De előtte történt még néhány különös dolog.

Anyja egy tárgyalásról korábban hazaérkezve, Tillát a felcsavart zongoraszéken találta, a nyitott klaviatúra mellett. Apró ujjaival ütögette a billentyűket, és… kristálytiszta hangon énekelt hozzá valami ismeretlen, anyjának úgy tűnt, keleti nyelven. Rendkívül szelíd, bájos melódia volt. Szomorú és vágyakozó. Anyja némán, fojtottan zokogni kezdett tőle. Nem merte megzavarni a játékban. Amikor Tilla befejezte a dalt, odament hozzá, felemelte, és magához szorította.

– Mi volt ez, kislányom? Sohasem hallottam! Nem ismerem. Kitől tanultad? – Arca nedves volt a könnyektől.

Tilla apró kezével törölgetni kezdte anyja könnyeit, mosolygott rá, és ingatta a fejét.

– Beszélj hozzám! Szólj hozzám! – kérlelte az édesanyja.

Tilla akkor halkan, lassan formálni kezdte a szavakat azon a sohasem hallott, különös nyelven, amelyet senki sem értett. De legalább beszélt!

Bettina Orlandino korrepetitora egy nörszöt ajánlott Tilla mellé, akit jó logopédusnak tartott.

– Sok gyermek beszél egyfajta saját maga által kitalált halandzsanyelven. Ő majd megtanítja a mi kifejezéseinkre! – vigasztalta az énekesnőt.

A kedves, okos, félvér, fiatal lány valóban tanítgatni kezdte Tillát saját „anyanyelvére”. Szelíden, játékosan.

Tilla először csak hallgatta némán. Azután a harmadik órán tisztán csengő hangon megszólalt:

– Hol van Kamala anyó? – Szeme megtelt könnyel.

– Anyádat érted ezen, ugye? De őt nem Kamalának hívják. Próbál. Délben jön haza – mondta meglóduló szívdobogással Amrita, a félig hindu, félig angol lány.

– Tudom! – Tilla hangjában kis türelmetlenség rezzent. – Bettina nagyon jó asszony és kitűnő művész. Szeretem. De nem Kamala anyó! Hol van? Ő volt, aki először… – Hirtelen elhallgatott, és töprengve elnézett Amrita mellett. Világítóan zöld szemének pillantása nem egy gyermeké volt.

Hanem kié? – gondolta Amrita furcsa szorongással.

Tilla ugyanazt ismételte édesanyjának is, amikor az hazaért és magához ölelte. De neki néhány szóval többet mondott, amellyel még inkább megzavarta:

– Hol van Kamala anyó, aki testet adott nekem kölcsön?

– Itt vagyok, kicsikém… miért beszélsz így? – kérdezte Bettina döbbenten. – Én hoztalak a világra! Én vagyok az anyád!

– Persze! – Tilla átkarolta a nyakát. – Te jó és szép vagy. De hová lett Kamala anyó? – Gyorsan és hosszan megint azon az ismeretlen nyelven kezdett beszélni, amelyet senki nem értett körülötte. Azután újra meg újra visszatért a kérdéshez:

– Hol van Kamala anyó?

– Maga érti, mit mond? – fordult Bettina Orlandino riadtan a logopédus lányhoz.

– Azt hiszem… igen. – Amrita lehajtotta a fejét. Az énekesnő látta, hogy remeg. A nyakán függő amulettet markolja reszkető ujjaival, amely egy tibeti mandalát ábrázolt. – Szanszkritul beszél. De egészen régimódi kiejtéssel. Olyan szavakat használ, amelyeket ma már talán senki. Anyámtól tanultam szanszkritul. Ön ismeri a származásomat.

– Igen, igen. Csak az édesapja volt angol.

– Anyám már nem él. Apámról nem tudok semmit.

– Honnan tanult volna egy négyéves gyerek szanszkritul? – tört ki az énekesnőből.

A félvér lány felnézett rá. Sötét szemében aranypontok csillantak. Pillantása mélységesen komoly és időtlenül érett volt.

– Önök ezt nem fogadják el.

– Mit? – Az énekesnő hangja éles volt. – Nem vagyunk hülyék!

– Nem akarom megfélemlíteni, művésznő. Tilla egészséges, gyönyörű, okos gyerek. Fogadja el olyannak, amilyen. Szokatlanul világosan… emlékezik.

– Mire?

– Arra, ahonnan érkezett. Nagyon messziről. Mondjuk… a génjeiben rengeteg képet őriz róla.

Az énekesnő leült. Kezét az ölébe ejtette. Nagyot sóhajtott. Hangja egészen szelíddé vált.

– Jobban értem, mint gondolná. Sokfelé jártam a világban, és Tilla apja… szintén félig hindu volt. Nagyon rövid ideig éltünk együtt. Nekem Tillán kívül nincs magánéletem. A férjem ugyanabban hitt, amiben maguk. Próbált is beszélni róla, én azonban… nem értem rá. Nem volt idegen, amit mondott. Talán érdekelt is. Nem ellenkeztem, de nem is foglalkoztatott. A reinkarnációról beszél, ugye?

Amrita bólintott.

– Az nem lehet, hogy Tilla az apja génjeiből hozta magával ezt a furcsa emléket? – kérdezte Bettina élénken.

– Miért ne lehetne? Egy remekmű közvetítéséhez tökéletes hangszerre van szükség. A remekmű azonban nem a hangszerben van.

– Maga nagyon okos – nézett rá fürkészőn az énekesnő. – Remélem, megérti, hogy én szeretném, ha Tilla hamarosan kinőné ezeket az „emlékeket”, és olyan lenne, mint a többi, normális kislány. – Hangja megremegett, sírás bujkált benne. – Engem pedig elfogadna igazi édesanyjának.

Amrita Bettina Orlandino vállára tette a kezét, tele gyöngéd részvéttel.

– Úgy lesz, művésznő.

Az énekesnő már zokogott.

– Nincs senkim Tillán kívül. Maga nem tudja, mi az, a sikerek csúcsán, ünneplő tömegek, újságírók, riporterek, felvevőgépek, szerelmes férfiak, virágerdő közepette, a kivilágított rivaldán teljesen magányosnak lenni. Kirakati bábunak, aki egyetlen lépést nem tehet az utcán ismeretlenül, mégsem ismeri a másik ember. Csak képzel rólam valamit. Irigyel. Felgyúl a hangomtól. Szeretkezik velem, azután továbbáll, vagy én hagyom ott, mert nincs mit mondanom neki.

– Tilla nagyon szereti önt. Benne határtalan megértés és könyörület él. Tilla csodálatos és…

– És? – Az énekesnő vörösre sírt szemét Amritára emelte.

– Ha valaki nagyon messziről, az idő mérhetetlen mélységéből érkezik, nehéz megszoknia új, idegen környezetét.

– Idegen környezetet mondott? De hiszen az én testemből, húsomból szakadt ki! Neki ettem és ittam kilenc hónapon át. Saját lényem anyagából épült a szervezete! Nagyon nehezen született! Mesterségesen kellett megindítani a folyamatot, s végül is császármetszéssel tudták kivenni belőlem! Mintha vonakodott volna világra jönni!

– Vonakodott. Tillának rendkívüli képességei vannak. Ön is észrevette. Mintha nem is kisgyerek, hanem egy zseniális, nagyon bölcs és… időtlen lény lenne, akit száműztek valahonnan, vagy önként, számunkra rejtélyes okból hullt alá közénk üstökösként. Egész valója szikrázó fény, amelyre csak átmeneti hályog borul, amíg látszólag kicsi testének szűk burkában fel nem nyílik a hagyományokban olyan sokszor említett harmadik „magányos szem”, amelyen át visszazúdulnak tudatába érthetetlen múltjának, igazi valójának képei. Hamarosan az öné lesz teljesen, mert rájön, szüksége van önre. Nem fog fájdalmat okozni annak, aki annyit szenvedett érte. Tilla jó.

– Micsoda zagyvaságokat beszél itt összevissza! – Az énekesnőn tiltakozó, hisztérikus düh vett erőt. Kiabált. – Legszívesebben azonnal kihajítanám! A maga közelsége, ostoba, primitív fanatizmusa még egzaltálja az én kislányomat! Igen! Maga az oka az egésznek!

Amrita némán nézte a sírva kiáltozó asszonyt.

– Ne nézzen így rám! – rikoltotta. – Azonnal hagyja el a házamat! Kifizetem és…

Úgy tudták, Tilla a negyedik szobában alszik valahol. Amrita ott látta utoljára. Most hirtelen megjelent az ajtóban, virágos pizsamájában, és Amritához szaladt. Felnyújtotta hozzá a kezét, és anyjára mosolygott.

– Anya – mondta. – Miért haragszol?

Az énekesnőnek elállt a lélegzete. Odalépett hozzájuk. Magához ölelte Amritát.

– Ne haragudjék, kedvesem! Kérem! Bocsásson meg! Nem engedném el egy vagyonért sem! Maradjon Tillával! Csak akkor vagyok nyugodt! Maga tud bánni vele. Magához ragaszkodik. – Lehajolt Tillához. A kislány egy puszit nyomott az arcára. Anyja úgy magához szorította, hogy a kislány alig kapott levegőt. – Szeretsz engem? – kérdezte zihálva.

– Szeretlek.

– Azt mondtad, anya! Először mondod!

– Igen… anya.

– Olyan boldog vagyok! – Tilla arca már csupa rúzs volt szenvedélyes csókjaitól. – Azt hiszem, életemben először vagyok igazán boldog!

Séták az időben

Amikor Amrita egyedül maradt Tillával, hosszan nézett a hozzásimuló kislány szemébe.

– Szép volt tőled.

– Hogy anyának szólítottam?

– Igen.

– Nem akarok megválni tőled, Amrita. – Tisztán, folyékonyan beszélt, mint egy nagyon művelt felnőtt. Nem volt benne semmi gyerekes. – Szép neved van, Amrita.

Amrita sok mindent érzett Tillával kapcsolatban, most mégis lúdbőrös lett egész teste. Kezét a szívére szorította, hogy lecsillapítsa lüktetését.

– Te ismertél engem, mielőtt…

Tilla Amrita arcához nyúlt nyugtatón, szelíden, szánakozva.

– Persze. E szerencsétlen, nagyon fontos bolygó múltja, jövője és… saját feladatom úgy zúdul vissza gyermektestembe, mint egy hatalmas óceán hullámai. Az ilyen átmeneti kábulat törvényszerűségével számolni kellett alámerülésemkor. Elkerülhetetlen volt.

– Anyád halálra rémülne, ha tudná… észrevenné, hogy a teste csak gubója volt egy számára teljesen érthetetlen, ijesztő jelenségnek!

– Nem fogja észrevenni. Most már teljesen tisztában vagyok vele, hogyan kell viselkednem. Nem okozok neki semmiféle bánatot. Kedves, tudatlan, valójában boldogtalan asszony, aki csak a relatív, emberi időben él, ott pedig minden rögzíthetetlen. Múlandó, tehát nem igaz. Neki nincs mibe kapaszkodnia, mint ma a Földön nyüzsgő halandóknak általában. De én mellette leszek. Végig. Megérdemli.

– De miért éppen az ő testéből kellett kiszakadnod ebben az apokaliptikus korban? – kérdezte Amrita kifulladva.

– Mert kitűnő színésznő. Testem az ő sejtjeiből, génjeiből, molekuláiból, kromoszómáiból épült. Nekem is jól kell eljátszanom a szerepet, amelyre születtem.

– Mire születtél?

Tilla hallgatott egy ideig. Pillantása kifürkészhetetlen volt.

– Megtudod hamarosan. Azt is, hogy te ki vagy.

Amrita szorongása elmélyült.

Tilla mosolya ráragyogott.

– Ne félj! Kételkedsz bennem?

– Nem, nem! Semmiben nem vagyok annyira bizonyos, mint hogy a te szándékaid nem lehetnek rosszak!

– Azért vagy mellettem. Tudatosan vállaltam, amit meg kell tennem. Majd. És neked is részed lesz a feladatomban. Szükségünk van egymásra.

Amritát egyszerre olyan boldogság öntötte el, mintha óriási belső nap gyúlt volna ki benne. Átölelte Tillát. Öröme könnyként csordult le arcára.

– Jól van, jól van, Amrita! – Tilla úgy beszélt hozzá, mint érett felnőtt egy kisgyerekhez. – Neked is uralkodnod kell az érzéseiden, nehogy anyám, aki nem az valójában, féltékeny legyen rád. Nagyon szeszélyes. Tudod.

– Tudom. De nekem mesélni fogsz arról… azokról az emlékekről, amelyek beléd ömlenek?

– Igen. Mindig csak annyit, hogy meg ne zavarjalak vele.

– Nem zavarsz meg vele, hiszen… hiszen kell, hogy ismerj! Érzed, mennyire nyitott vagyok olyan dolgokra, amelyektől más emberek visszariadnának.

– Úgy teszek, ahogy helyes. Fokozatosan avatlak be bizonyos dolgokba, amelyek befogadására alkalmasabb vagy másoknál. De ember vagy, fizikumodnak és érzésvilágodnak elviselhetetlen lenne, ha egyszerre zúdítanék rád súlyos terheket.

– Te is embernek születtél! – tört ki Amritából.

– Én nem vagyok egészen ember. – Tilla felemelte a karját, és bal tenyerét Amrita elé tartotta, aki mellette guggolt. Tilla tenyeréről teljesen hiányoztak a vonalak. Sem élet-, sem szív-, sem fej-, sem sorsvonal nem mélyedt rózsás, apró tenyere párnái közé. – Az orvosok sem értik, mi ez, akikhez anyám elcipel előbb-utóbb. Te sejted, mit jelent?

– Talán… azt hiszem… de nem merem hinni – dadogta Amrita. A melléhez szorította Tilla bal kezét.

– Nekem nincs földi múltam, Amrita. A ti relatív időszámításotok mélyén valamikor csak látogatást tettem a Határtalan Könyörület Rendjében, Indiában. Ez az eszme több kataklizma után mindig újra megvalósult, amikor az „újra fiatallá lett emberiség” közé megszülethettek szellemi hordozói. Az első ilyen kataklizma a ti történészeitek szerint nyolcszázmillió évvel ezelőtt történt. Azóta több is végbement ezen a magjában lángoló, zengő, szüntelenül változó, élő bolygón. Jég, vízözön, tűz pusztított el civilizációkat, amelyek más formában mindig felburjánzottak a kozmosz csíráiból. Az akkori Rend ősformáját hegyeket felgyűrő, tengerek medrét sivataggá változtató, völgyekre zúduló, földrészeket szétszakító tűz- és vízözön pusztította el. De megint felépült. Mert az anyag mögötti örök ideák hozzák létre ugyanazokat a formulákat, amelyeken át hírt adnak magukról. Az a Rend, ahol rövid ideig a ti számotokra egészen különös körülmények között látogatást tettem, már nincs ezen a bolygón, de újjáépült, ahogy a darazsaitok, méheitek mindig ugyanazokat a hatszögletű, szabályos sejteket hozzák létre, ha elpusztítják a létfeltételeiket. Mert az eszme itt van. Működik. A legutolsó kataklizma előtti Határtalan Könyörület Rendjének vezetője nagyon öreg, bölcs asszony volt. Ő idézett meg egy magasabb síkról, azért éreztem szellemileg anyámnak. Mint ahogy az is volt. Mi azonban másképp szerettük egymást, mint általában az emberek. Minden birtoklás, egzaltáció nélkül. Kapcsolatunkat a fény szolidaritásának nevezhetném. Azért kerestem őt első sokkomban, amely az anyag magzatvizébe, majd e szörnyű törvények gátjai közé vetett, homályos emberi reflexeimmel. Szerzetestársaimmal akkor szanszkritul beszéltem, amelynek fogalmi nyelve sokkal tágasabb és gazdagabb volt a mainál. Ennek a lenyomata kelt életre bennem, amikor megszólaltam.

– Úgy érted, ez a Rend, amely most is működik Indiában, pontosan olyan volt, mint az, ahol…

– Nem pontosan. Egészen más volt a Föld arculata. Földrészek, hegyek, szigetek tűntek el a kataklizmában, és mások támadtak helyettük. Az akkori Rend helyi klímája szelídebb, vegetációja dús és gyönyörű volt. Mitikus babérligetek zúgták körül, édesvizű patakok habzottak. Az idea azonban a fénynek és könyörületnek ugyanazt a „sejtrendszerét” hozta létre, mint ma a szektáktól, fanatizmustól, népességrobbanástól gyötört India trópusi légkörében, sokkal nehezebb körülmények között.

– Ezt te honnan tudod, amikor… – Amrita hirtelen elhallgatott. Arcát pír öntötte el. – Ne haragudj. Én ember vagyok, ha más is, mint a többiek, és nehezen élem bele magam abba, hogy te…

– A nyelvekkel most már nem lesz gondom.

– Úgy érted, hogy…

– Olvasni és beszélni fogom őket. Valamennyit. Érzékszerveim, amelyeket te okkult érzékelésnek nevezel, rohamosan felélednek. Bettina nagyon sokfelé utazik. Fel sem tűnik majd neki. Az én észlelésmódom és a ti gondolataitok, képzeteitek között nincs sűrű függöny. Látok, hallok, értek nem pusztán a két szememmel, fülemmel, és nem beszűkült, három-négy dimenzióban. Ehhez majd hozzá fogsz szokni. Benned is megvan ez a képesség.

– Akkor ott a mélymúltban… az utolsó kataklizma előtt… kora gyermekkorodban haltál meg?

– Én sohasem haltam meg.

– Ez hogy lehet? Mondj többet erről! Kérlek!

– Csak átutazóban voltam egy fiatal testben, amelynek lejárt az ideje, de még meg lehetett hosszabbítani a természet energiáival. Így beszélhettem rendtársaimmal, s közölhettem velük, miért kellett fizikai organizmust kölcsönöznöm végső beavatásaikhoz. Mi vár rájuk a jövőben. Mi a szerepe e bolygónak, a Fény Tégelyének a halálból szüntelenül újratámadó életben. Miért éppen a Föld a láthatatlan erők mentális alkímiájának célja. S ez a Nagy Opus létre fog jönni rajta mérhetetlen szenvedések hőjében, amelyek kiégetik a salakot, s az emberólmot emberarannyá változtatják.

– Ezt talán érezni fogom… egyszer. Azt mondtad, „kölcsönöztél egy testet, amelynek már lejárt az ideje”. Mi történt vele?

– Visszaadtuk a tűznek a halandó burkot, amelyből már eltávozott eredeti lakója.

– Veled mi lett utána?

– Itt maradtam a Föld légóceánjában, és figyeltem véres történelmeteket. Készültem rá, hogy a ti törvényeitek szerint, gyermekként szülessek meg a legnehezebb korszakotokban, tiszta tudattal, bennetek csak látensen szunnyadó érzékszervekkel és a teljességet átfogó emlékezettel. Bevallom, iszonyodtam ettől az idegekkel átszőtt, valóságra süket és vak, sebezhető, halandó kínpadtól, de meg kellett lennie. Ne kérdezd, miért. Egyelőre úgysem adhatok rá választ.

– Miért nem? Nem tudok ellenkezni veled. Minden kételyemet emberfeletti áram oltja ki bennem. Nem hiszem, tudom, hogy igaz, amit mondasz. De miért éppen előttem tárulsz ki ennyire?

– Mélyen benned ott van rá a válasz. Majd nevet is adunk neki, ha eljön az ideje. Segítőtársam, szövetségesem vagy. Senki más nem lehetne a helyedben. Elégedj meg ennyivel. Egyelőre.

Kitárult az ajtó, és nagy illatfelhőben megjelent Bettina Orlandino. Lihegett, mintha nagyon sietett volna. Egyenesen Tillához rohant, felkapta és magához szorította.

– Mi történt? – kérdezte Amrita csodálkozva. Megint elpirult, mintha tilos dolgon kapták volna.

– A próbáról szaladtam ide! Rettenetes nyugtalanság fogott el. Úgy éreztem, Tillával baj van. Elérhetetlen távolra került tőlem, fel sem tudtam idézni az arcát, megsebesült, vagy még rosszabb, baleset érte! Elvesztettem! Nem élném túl! – Felzokogott.

A kislány átölelte. Szelíd, ezüstös hangja nyugtató simogatás volt:

– Amrita mesélt nekem. Ne félj! Itt vagyok!

– Hála az égnek és minden szentjeinek! Teljesen megőrültem!– zihálta az énekesnő. – Bolond vagyok! Képzelődöm! Pihennem kell! Két hét múlva vége a szezonnak. Akkor elutazunk a magasabb hegyek valamelyik új pihenőtelepére. Ott nagy, tengervízzel töltött, áttetsző eozintartályokban delfinek is vannak. Jó? – Eltartotta magától a kislányt, és nézte mosolygós arcát.

– Jó! – nyúlt a homlokához Tilla. – Szeretem a delfineket. Láttam őket a tévében.

– Vissza kell mennem! Este találkozunk! – kiáltotta Bettina. Az ajtóban megtorpant és visszafordult. – Amrita!

– Igen!

– Kérem… vigyázzon Tillára, mint az életére! Mert az ő élete az enyém is!

– Úgy lesz, művésznő. – Amrita megint leguggolt a kislány mellé. – Megérezte – mondta a külső ajtó becsapódása után.

– Majd jobban vigyázok legközelebb. Túl nagyot lobbant bennem az a sugárzás, amely az anyagon is áthatol. Nem fog előfordulni többé. És persze megtesszük, amire kért.

– Hogy vigyázzak rád?

– Egyikünknek vigyáznia kell a másikra.

Amrita felállt. Mélyet lélegzett.

– És az te leszel?

– Igen. Mi.

– Többes számban beszélsz. Nem egyedül vagy a Földön?

– Nem.

– Tudtok egymásról?

– Tudunk.

– Érintkeztek egymással?

– Természetesen.

– Hogyan?

– Miért rohant haza Bettina?

– Megérintette valami, ami…

– Igen. Megérintette valami. Van egyfajta gondolaterő, amelynek közléseit ólomborításon át is felfogják az agyantennák. Ti is kísérleteztek vele. Telepátiának nevezitek. Különféle sugárzásokról is tudtok, amelyek hatásával az orvosmeteorológia foglalkozik. Jelenségeit nem lehet tagadni. Statisztikák készülnek róla ambulanciákon, klinikákon, ideggyógyintézetekben, s úgynevezett „frontjaira” rendkívüli módon érzékenyek az emberek. Az „üres bal tenyerűek” kommunikációját a Földön a fény nyelvének nevezhetném. Ezt a légóceán mélyén élő, sűrű testburkokban szenvedő halandók számára csak nagyon összetett módon érzékeltethetném, akkor sem úgy, hogy teljesen megértenék. A fény nyelve világmindenségnyi közléseket, képeket és… hatalmas erőrezgéseket cserél leadók és felvevők között. Ez az összefüggések mágiája – varázsereje – az örökkévalóság forrásaiból merítő, végtelenből végtelenbe tartó szolgák számára.

– Nagyon keveset árulsz el nekem sok olyasmiről, amit nem értek, csak sejtek… és szorongás vesz erőt rajtam tőle. Úgyis látod bennem… nem tagadhatom. Kinek a „szolgái” vagytok?

– Nincs mitől szoronganod. Mi a Föld barátai vagyunk, amelynek lakói már nem képesek segíteni magukon. Mi megpróbáljuk. Azért nem mondhatok többet… nem először hivatkozom rá… mert nincsenek szavaitok, fogalmaitok hozzá. De a múltról, amelyet láttam testetlen megfigyeléseim alatt, mesélni fogok neked. Este, amikor Bettina fellép. Jó?

Amrita anélkül, hogy tudatosította volna, már térdelt előtte, mert a kislányból olyan mágneses erő és gyöngédség áradt.

– Nagyon jó! – tört ki belőle. Két karját a testéhez szorította.

– Miért nem ölelsz magadhoz? Szeretnél! – Tilla két kis gödrös könyökű karját Amrita nyaka köré fonta, s az magához szorította.

– Istenem, Uram! – suttogta a félvér lány. Torkából zokogás szakadt ki. – Mivel érdemeltem én meg ezt?

– Te tudod, hogy véletlen nincs. Rejtett összefüggések és sokrétű előzmények vannak. A lelked, szellemed többet tud erről, mint az agyad.

A „magányos szem” képei

Esténként, lefekvés után, amikor egyedül maradtak, elkezdődött a „mese”, de fordítottan. Tilla beszélt. Hangja szelíd és időtlenül érett volt.

– Akarod látni is azt, amiről beszélek?

– Igen.

– Akkor hunyd le a szemed.

– Hogy elképzeljem, amit mondasz?

– Nem. A két nappali szem eltakarja a valót. Reggeltől sötétedésig például a csillagokat. A harmadik szemed e tökéletlen észlelésen túl is lát. E „magányos szem” ma az emberek eltemetett temploma. Fejtető alatti tobozmirigyüket valamikor használni tudták. A nagy kataklizma előtt. De visszaéltek vele.

– Én is?

– Bizonyos mértékig igen. Nem annyira, mint a társaid. Mert akkor is különböztél tőlük.

– Hogyan éltek vissza vele?

– Ismerték az elemek gyökérszavait, és belenyúltak vele a természet rendjébe. Mint ma. Ők azonban még nem ismerték a szenvedést és a halált. Azért sötétült egész világotok a fájdalom, erőszak, fanatizmus, gyűlölet és félelem poklává.

– Mit értesz azon, hogy nem ismerték a halált?

– Az időszakos pihenés számukra… számotokra az álom világegyetemében való nagyszerű utazás volt, amelyet keleti filozófiátok ma is „kishalálnak” nevez. Tehát éppúgy nem féltek a létformaváltozástól, a Bardo, a létéjszaka „hosszú alvásától”, ahogy ti nem féltek az esti álomba merüléstől, mert tudjátok, reggel felébredtek belőle. Mítoszaitok mind az igazi valóság jelképeit, emlékeit rejtik. Különben nem támadhattak volna fel beszűkült tudatotokban.

– Ha nem tartozol közénk, miért születtél meg épp a Földön? Hiszen a világegyetemben, ahol mi is intelligens társakat keresünk, rengeteg naprendszer, bolygó van még, ahol valószínűleg magasabb rendű élet bontakozhatott ki.

– Ez az apró, kék csillag több okból nagyon fontos nekünk. Olyan erők találkozhatnak rajta és hathatnak egymásra, látszólag egy térben, valójában másfajta, hatalmas időkülönbségek között, mint sehol másutt. Ahogy már mondtam, a mentális alkímia pótolhatatlan tégelye e bolygó. Armageddon. Sötétség és fény küzdenek egymással tapasztalatok, gyötrelmek operációjában a megváltás Nagy Opusáért. Eszmék tévedései csak az anyag idegekkel átszőtt, sűrű modelljében élhetik át a katarzist, a teljes megtisztulást téves teremtő képzeteiktől. Mert az ellentétes, testetlen képzetek nem ütköznek egymással. De a matériában igen. S szörnyű következményei vannak. Ezért nem ti, hanem mi kerestük az összeköttetést veletek, mi vetettük el sajátos életformátok csíráit a Terrán.

Amrita döbbenten hallgatott egy ideig.

– Éppen nálunk? Kegyetlen dolog volt!

– Majd te is rájössz, nem csupán szükségünk van egymásra, hanem… létünk gyökerében egyek vagyunk. Mi bennetek küzdünk, bennetek szenvedünk.

– Miért?

– A fényért és megtisztult halhatatlanságunkért.

– Miféle eszközökkel megy végbe mindaz, amiről beszélsz?

Tilla hallgatott. Anélkül hogy hozzáért volna, tudta, Amrita arca nedves az egzaltáció és iszony könnyeitől.

– Segíteni akarunk. Nektek, tehát önmagunknak. Nem tehetünk mást. Megkíséreljük más irányba terelni erőfeszítéseiteket, gyógyítani elburjánzó kórságaitokat, amelyek veszélyesebbek minden ismert vagy számotokra még ismeretlen járványaitoknál, mert gyökerük saját létfeltételetek láthatatlan sötétségingoványából növekszik elő. Csak néhányan érzitek, hogy a Föld halálosan megbetegedett. Őrült, amely saját testét-lelkét marcangolja. Közbeléptünk. Hogy megmaradjon rajta néhány csíra, amelyből másfajta életforma bontakozhat ki. Ebben a mentőakcióban te is társam leszel… a testben lévők között.

– Igen… igen… Miféle ismeretlen ragály az, amiről beszélsz?

– Hamarosan érzékelni fogod.

– Rettenetes dolgokat mondasz.

– A Földön végbemenő dolgok rettenetesek.

– Miért vagyok én más, mint e bolygón a többi, halálra ítélt átutazó?

– Már akkor idegennek érezted magad közöttük, mielőtt találkoztunk volna. Igaz?

– Igaz. Csak azt nem értem, hogy…

– Egyelőre halványan emlékezel. Visszatérő, régmúltba és jövőbe vetülő álmaid vannak. Ismeretlen nyelveken beszélsz, repülsz, ráismersz tájakra, emberekre, pedig ebben az életedben nem találkoztál velük. Különös szertartásokon veszel részt, amelyek mélységes értelmét ismered, de amint felébredsz, elmosódik benned. Csak a tartalmuk marad meg öröm, félelem vagy iszonyat formájában.

– Miféle álmok ezek?

– Valódi hovatartozásod képsorai. Tudnál-e ölni, mint a fanatizált, egymásnak uszított tömeglények?

– Isten őrizz! – Amrita a nyakához emelte a kezét, mintha fulladozna. – Egy bogarat sem taposok el!

– És vegetáriánus vagy, mint én.

– Szerencsére Bettina nem ellenzi. Sőt! Áttért a természetes táplálkozásra. Talán egy cikk került a kezébe, amely elijesztette a hústól.

Tilla mosolygott.

– Valaki meggyőzte róla, hogy szebb, egészségesebb lesz tőle. Jó teremtés, és ő is sok véres eseményre emlékszik, amelynek áldozatává lett… álmában. Nem volt nehéz dolgom vele.

– Ó, hogy is lehetett volna másképp. Persze!

– Te sohasem hitted a halált.

– Nem hittem. Tudom, hogy az élet örök.

– Azt is, hogy mi az értelme földi létednek.

– Igen. A tapasztalat és a szolgálat.

– Úgy gondolod, ez a szolgálat csak saját magad kiemelését jelenti az árnyékvilágból?

– Bizonyos, hogy nem. Szerinted mit még?

– A halál rögeszméjébe veszett földi halandók tébolyát gyógyítani. Megtartani, fénybe borítani a mulandóban az elmúlhatatlant.

– Nagy terhet raktál rám.

– Nagy terhet veszek le rólad. Időtlen idők óta hordozod anélkül, hogy ismernéd a nevét. Egyedül vagy. Minden hozzátartozódat elvesztetted. Szépséged még nem vonzott hozzád egyetlen férfit sem.

– Nem kívántam. Fel sem merült bennem a vágy.

– Apáca sem lettél. Sokat tanultál és tanulsz. Most tudod majd meg, mi végre vagy itt. Nagyon felzaklattalak. Szeretném, ha lefeküdnél. Pihenni fogsz.

– Te nem alszol?

– Még nem.

– Mit csinálsz?

– Betti lehunyt szemmel talál majd. Fogalma sem lesz intenzív éber kapcsolataimról.

– Mivel? Kivel?

– Földi és Földön kívüli társaimmal. A világegyetem határtalan. Minden kozmikus egység része egy nála hatalmasabb kozmikus kiterjedésnek. Elszédülsz, ha belegondolsz. Ne foglalkozz ma ezzel. Lassanként fény derül benned mindenre. Aludj! Szép álmaid lesznek.

Az Égi Ember

Amrita szemhéja valóban elnehezült. Gondolatai lángolását hűs homály oltotta ki. Már félig aludt tusolás közben is. Amint fejét a párnára hajtotta, eszmélete azonnal kihunyt. Zsongító zenét hallott nagyon távolról. Mintha fizikai érzékszerveit eltakarta volna egy sűrű, mégis áttetsző felhőfüggöny, amelyen keresztül látott, de nem földi tudatával és szemével. Pasztellszínek szépségébe merült. Természetesnek találta, hogy e látványnak semmi köze a testéhez. Kívül van rajta. S amint e bizonyosság felerősödött benne, derűs, csupa fény vízióinak körvonalai is élesedni kezdtek. Csillagos ég lüktető, növekvő fénypontjai szúrták át előtte a sötétség bársonyát. E bolygókat fény sztakkatóvonalai kötötték össze, s egy hatalmas, kitárt karú emberalakot rajzoltak ki előtte. Tudta, e zene a szolarizáló csillagokból árad, egész lényén áthullámzik, zúg benne, mint valami habzó vízesés suhogása, és szavakkal kifejezhetetlen mondanivalókat közöl vele. Érezte, ebben az Égi Emberben nyugszik védett fészekmelegben. Azután tájak vetültek eléje, áttetsző ősóceán, az élet anyaméhe, de nem a Földön. Hol? A kérdés is halvány ködfoszlányként úszott át képzeletterén, azután elenyészett.