Konrád József

A behajtó

regény

részlet

© Konrád József, 2021

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
A borítót Visnyai Zoltán és Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4147 5

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

1

‒ Dávid! ‒ kiáltják az utcáról. ‒ Dávid! ‒ Rekedt üvöltés ébreszt, összerezzenek. Egyik szemem a ruháimat kutatja, a másik még álmodik. ‒ Dávid! ‒ A paplan alól kitapogatom a papucsot, nagylábujjam már le is győzi, amikor kopogtatnak. A nyújtózkodás közben leesem az ágyról, bőröm kioltja a gyertyákat, amiket még tegnap készítettem magam köré, hogy el tudjak aludni ebben az idegen lakásban, ahol még fűtés sincs, pedig éjjelente megdermedt öngyilkos merénylők hullnak alá az ablak előtt utolsó csípésükre. Március, a szomszéd macskája, bizonyára könnyedén kikerüli őket, míg én a kialudt lángoktól idecsalt születésnapi illatot sem tudom elhessegetni, hogy teljes erőmből a kopogásra koncentrálhassak, és letöröljem a reggeli bambaságomba makacsul beleolvadt viaszt. ‒ Konyhakés! ‒ jut eszembe, és a párna után kapok, hogy kikotorjam alóla a fegyvert. Helyette egy csillagcsavarhúzót találok. ‒ Megteszi! ‒ Nem bolygatom az emlékeimet az átváltozással kapcsolatban, inkább elrejtőzöm a paraván mögött, hogy megvédjenek a mérges szamurájok, akik pár órája még úthengert vezettek, és hangosbemondón biztattak, hogy kérjem meg a kezét. A kékeszöld díszek már a ruhájukkal vannak elfoglalva, amíg én azt próbálom megfejteni, hogyha értem jött, miért ilyen finom kézzel kopog.

‒ Dávid! ‒ hallatszik a hegycsúcs felől a mély hang. Kíséretként lándzsák, pajzsok csörömpölése és kétségbeesett nyihogás követi, mint villámokat a dörgések. De most tiszta az ég, annyira, hogyha nem nézek a földre és lerogyott társaim imától ziháló ajkaira, a világ csendes, mindent elnyelő kékséggé változik, amit csak saját kontúrom tör meg, hogy hallhassam, ami igazán fontos: a patak csobogását, a juhokat és a fűszálak sodrását, miközben a réten hempergünk. ‒ Dávid! ‒ kiáltják megint. A visszhang összevissza ütődik a száraz sziklákon, mint aki az életéért könyörög, de a zord táj továbbhajtja egyenesen a fülembe. Már én is leülök, a kékség porrá változik, amitől annyira tüsszögnöm kell, hogy a kiszáradt máóni síkság repedései megmozdulnak, vagy az is lehet, hogy leégett hámló bőröm remeg.

Eszembe jut apám mosolya, amikor megérkezem a nyájjal, ahogy a kút mellett pipázik a betlehemi házunk előtt, hogy haragudtam rá akkoriban, amiért testvéreim közül mindig engem küldött őrizni az állatokat. Nem tudtam, ilyenkor nekem örül-e vagy a juhoknak, vagy valami tőlünk teljesen független dolognak: mondjuk, hogy tegnap esett az eső. Hirtelen, ahogy újra felidézem az arcát, önzetlen rokonságba kerülök szeszélyes, örömteli megnyilvánulásainak tárgyaival: az esővel, a juhokkal és magammal, és így újdonsült családommal együtt nézek a szakadékba, ami jelentősen leegyszerűsíthetné az életem. ‒ Dávid! ‒ szól a hegy túloldaláról már sokkal szelídebben a hang, kíséret nélkül, szinte hegyezni kell a fülemet, hogy halljam. ‒ Csak képzelődöm? ‒ A sereg, amit idáig lépések választottak el tőlünk, távolodik, mi pedig mozdulatlanul ülünk. Egy bíbor felhő kígyózik be a horizontra, mielőtt lemegy a nap, épp ilyen köpenyben ült Saul a palotában. Megint hallom a hangját: ‒ Dávid! Te vagy az, fiam? ‒ Ekkor már sötét van, csend és mély mozdulatlanság, amit csak egy bokorban zörgő kígyó hagy figyelmen kívül.

Lecsukom a laptopom, nemrég vettem, még nagyon vigyázok rá, fel-alá járkálok a kék melegítőmben. ‒ Zuhanyozzak vagy egyek? Utálok zuhanyozni! ‒ Ez hamar eldőlt. A nehéz vasedényt felteszem a tűzre, és kicsomagolom a lazacot, hadd melegedjen. Matatok a szekrényben, szeretnék valami izgalmasat kotyvasztani, de amit találok, sehogy se passzol: bazsalikom, Cayenne-bors, kurkuma, méz. Jonatán belemártja a kardja végét, beborítja az erdőt a friss méz, megkóstolja, és felragyog a szeme. Könnyen elfelejtette az esküt és azt, hogy háború van. Nemrég még én is a paraván mögött vártam, hogy leszúrjak valakit, a kezem görcsösen szorította a csavarhúzót, egyre bizonytalanabb a kopogtatás, aztán a fagyiskocsit hallom. Csokis cornetto meg sajttal töltött pulykamell a kedvenceim. Lehajolok, és látom a bejárati ajtó résein a távolodó árnyakat.

2

Józsi a behajtó vállalkozás előléptetett tagja reggeli kávéját issza, a konyhából rálát az ágyon készülődő feleségére, nagyokat szürcsöl, és azzal szórakoztatja magát, hogyha hunyorít, mintha kétfejűnek látná. Ő maga nem túl nagydarab, se kigyúrt, se magas, mindennap frissen borotvált arca bármikor szembejöhetne a mozgólépcsőn, és a legkisebb feltűnést sem keltené. Tudja ezt magáról, sőt még rá is játszik, és megvette a lehető legközönségesebb kocsit magának. Gyerekei folyvást nyaggatják: ‒ Legalább elektromos ablaknyitó legyen! ‒ mire ő szótlanul mosolyog.

Arra mindenesetre megfelel a járgány, hogy egy idő után feltekerje a Bach-szonáták hangerejét, és elmerüljön hátralévő feladataiban. Legtöbbször elég egy jelentős kézfogás, egy hideg, kiüresedett tekintet, ami rögtön elkalauzolja a delikvenst azokra az élettelen tájakra, ahová különösképp nem kívánkozik. Ilyenkor maguktól a legváltozatosabb rejtekhelyekhez sietnek, és érzik, ahogy a tekintet velük tart, mindössze késszúrásnyi távolságra tőlük. Van, hogy többen is mennek, ilyenkor fogadást kötnek, hol lesz elrejtve a pénz. Ehhez látni kell a lakást és a tulajdonosát, hogy a hosszas szakmai tapasztalatuk során gyűjtött elméleteiket kamatoztathassák. A fiatalabb páciensek gyakran a mennyezeten vagy egy nehezebb bieder szekrény alatt, a padlóban dugják el kincseiket, míg az idősebbek inkább kényelmesebb csípőmagasságban, soha nem olvasott lexikonok közé. Múlt héten egy nyugdíjas sebész lepte meg őket, amikor félrelökte a sétabotját, előkapta a létrát a kamrából, leakasztotta az előszobában rájuk vicsorító vaddisznófejet, és készségesen kikotorta belőle az óragyűjteményét.

Az én munkám bezzeg nem tartogat semmiféle meglepetést. Lassan két éve dolgozom egy fénymásoló szalonban a körúton. Ezalatt sikerült az ígéretes pénztáros posztjából visszaesni tervrajznyomtatónak. Napjaimat a pincehelyiség leghátsó zugában tárolt robusztus gépek állandó zakatolása tölti fel élményekkel, mintha csodás utazáson volnék, ahol még messze a várva várt tengerpart, még nem süt a nap, és nyárba fülledt álmos csevej helyett a főnök kiált időnként hátra. ‒ Dávid, megint alig látszik a rózsaszín!

Ebédszünetekben egyre hosszabb sétákra megyek. Addig akarom járni a várost, amíg teljesen kiveszik fejemből a zörej, hogy legalább pár pillanatra jelen legyek egy olyan úton, aminek valós célja van. Akkor még nem is sejtem, milyen ereje van megfogalmazatlan vágyaimnak, hogy pillanatok alatt válok főszereplővé saját sodródásomban. Besötétedik, a kirakatüvegekben felvillanó részeim sokdarabos puzzle, amit teljes erőmből próbálok kirakni. Elmegyek az antik bútoros mellett, részévé válok a térnek, a sokágú réz állólámpa lefejez, megmaradt testem örökzöld tölgylevél mintájú art deco széktámla, pálmák lengedezése a ventilátor alatt, a boltos, amint melleit félretolva felpróbál egy jáspis nyakéket, hogy pont középen legyen, egy kép, amin a szövetség ládáját viszik, és valaki révült táncot jár, a halászhajót dobáló tenger a háttérben, már vérkeringésem elhagyott megállói. Lelassulok, nem keresem magam tovább, csak arra gondolok, mivel fogom megmagyarázni holnap a munkahelyemen, hogy egyszer csak eltűntem.

Az olajfák alatt is szeretek hűsölni, de azok túl közel nőnek a házunkhoz, ott könnyen rám találna apám, és újabb hasztalan feladatokkal látna el. Amikor a tűzifát feldarabolom, csak legyint: ‒ Akkora darabokat vágsz, mintha három juhot áldoznánk az úrnak! ‒ Ilyenkor türelmesen vár, testétől fokozatosan különváló guvadt szemét rám szegezve, hogy lassan olyan keskenyek lesznek a hasábok, mint azok a bronzszínű siklók, amelyek a Rámába vezető utat átszelő patakban szoktak kergetőzni. Közben jól tudom, már kitalálta, hogy a tornácot fel kell seperni, ahol most Eliáb és Samma szkanderezik. ‒ Vigye el fiúgyermekeidet a köszvény, te réti poloska! ‒ üvölti fiatalabbik bátyám, ha vesztésre áll.

Egyre kevésbé bánom az állatok őrzését a háztól távolabb eső legelőkön, ahol a tücskök túlkiabálják a családomat, törzshelyemen, a juharlevelű lángfa alatt, még messzebbre is elkalandozom. Milyen kár, hogy épp kitakarja előlem, amint a nap elvész a szemközti kopár domboldalon, és vörös virágai látnok marasztalással kenik össze az eget.

3

A barátnőmmel egy ideje már mindenen veszekszünk, elég annyi, hogy megjegyzem: ‒ Jó a kávé a sarki péknél! ‒ Az neked kávé!? ‒ feleli ilyenkor, és gyorsabban visszabújik a mobiljába, mint ahogy elér hozzám éles hangja. Egyre több zenét hallgatok fülhallgatóval, mert annyira idegesít, és ez kölcsönös lehet, mert ő is folyton a doktoros sorozatát bámulja, mikor egyáltalán otthon van, és nem a barátaival bulizik. Tudja, hogy úgyse nézném vele együtt, mert iszonyodom a trancsírozott testrészektől. Kimondatlan eltávolodásunkban mindössze az jelent találkozót, mikor szomjasan felpattan az ágyról, leturmixol fél kiló nyers spenótot, és a berregés váratlan izgalmakat csempész a százszor végighallgatott Chopinbe. Fáraszt a véget nem érő panaszkodás: neki milyen szenvedés, amikor úgy kell elmennie bulizni, hogy közben nekem rossz kedvem van, hogy engem nem érdekel semmi, hogy másfél éve, amikor Jeruzsálemben voltunk, egyetlen múzeumba sem voltam hajlandó elmenni vele, hogy borotválkozás után tiszta szőr a fürdőszoba, és folyton csak szexelni akarok. ‒ Máskor milyen szűkszavú! ‒ tűnődöm el. Ilyenkor meg, hosszas esőzés után a Jordán folyó, kiárad a mélyben bújó fekete valóság. Elfárad, és ledől. ‒ Most még ezt a kanapét is kényelmetlenebbnek érzem, mint máskor! ‒ dobja felém utolsó lándzsáját, mire én némán matatok a zsebeimben, mintha ott találnék segítséget a kimosott zsepik romjaiban. Végül elmosolyodom, amitől ő még jobban megsértődik, pedig nem bántásból teszem, hanem egyszerűen azért, mert végre tudom a választ: ‒ Attól kényelmetlen, hogy szombaton elrejtettem benne négymillió forintot, amit a körszálló melletti Sóhaj klub tulajdonosának öccsétől, volt osztálytársamtól kaptam kölcsön. ‒ Ezt magamban mondom, és kimegyek a konyhába csinálni egy félresikerült tükörtojást.

A kezdőképernyőm steril völgyes-dombos táj, nem volt kedvem átállítani, várja, hogy rákattintsak, hogy valaki élettel töltse meg. Toporgok a nyekergő hajópadlón a nappaliban, és telefonálok, leraknám már, de mindig jön még egy újabb mondat, körbe-körbe járok az ebédlőasztal körül, és kezdek szédülni, végre letesszük. Erőt gyűjtök, az unalmasan egyforma tuják közül kikacsint egy olajfa ága, beveszek egyet az asztalomhoz készített tarka bogyókból, magját messzire köpöm, már túlment a koszos zoknihalmon az ablak alatt, a kertkapu felett jár, már nem látom. ‒ A rozmaringos báránycombot nem kellett volna mind megennem! ‒ jut eszembe, ahogy a párkányba kapaszkodom, és fokozatosan ereszkedem a terrakottakövekkel burkolt teraszunk felé. Kardom nekiütődik a hátamon félrecsúszó pajzsnak, egy pillanatra mozdulatlanná válok, a ház túloldalán nevetgélő őrök hangját a balzsamos esti fuvallat egyre közelebb hozza. Mikhállal némán figyeljük egymást, mint két szerelmes szobor a falon. A darabokra vágott, összecsomózott tigrises ágytakarót tartja, csipkézett hálóingjére rátapad egy terebélyes pókháló, csak a halántékán egy ideg meg a hátsó kapu melletti fáklyaláng fénye mozgolódik. Azt várom, mikor ér el újra hozzánk, hogy belenézhessek nedveszöld agyagszemébe, hogy zavarba jöjjek megingathatatlan tekintetétől, elforduljak, és félúton megcsodáljam, ahogy az erőlködésben kibuknak a mellei.

Idősebb koromra visszasírom ezeket az egyértelmű pillanatokat: ha szerettem, viszontszerettek, ha üldöztek, elmenekültem, ha csüggedten néztem az ég felé, előbb-utóbb szólt hozzám az én istenem, és világossá vált, mit kell tegyek. Mikhál már jó ideje alig eszik, azzal kergeti őrületbe szolgáimat, hogy folyton más színűre festeti a palota falait. Pár napja az oszlopok még szederlilák voltak, most meg elküldte fél háznépemet a mezőre zsályáért, hogy mire legközelebb megy fürdeni, már zöld legyen a mennyezet, amit mellesleg kitakar a kosszarvakból készült, aranyláncon lógó csillár. Becsörtet a szobámba, kiüti másodfeleségem kezéből az ezüsttálcát, csak úgy repkednek a datolyák, mint az olajba mártott égő nyílvesszők. ‒ Miért csinálsz bolondot magadból!? ‒ Valami dereng, próbálok abban a háborgásban partra lelni, ami most másnapos fejemet kitölti, de fájnak a mozdulatok. Tehetetlen fekszem a békésebb nejem, Maáka apjától, a gesuri királytól kapott zebraszőnyegemen. A tikkasztó hőség közben koronát szegez fejemre, és még az sem segít, hogy talpaim pálmaolajos vízben áznak. Fröcsög a vér a lábam előtt: nem, ez most nem csata, se halálhörgés, se fegyverek. A papjaimat látom, és gyolcsköpenyt viselek. A poros úton cintányér csörren, és a dobokat úgy verik, mintha háromezer lovas vágtázna mögöttem, lázasan kapok a fejemhez, aztán legyezőmmel magamhoz csalogatok egy elgurult datolyát. ‒ Miért mosolyogsz azokra a szolgálólányokra?! Inkább megnézted volna magad: mezítláb, abban az átlátszó köpenyben teszed magad, mint egy táncosnő! Szerinted mit gondolnak rólad a katonáid ilyenkor? ‒ A fojtogató nap egyre lejjebb ereszkedik az égen, és az ablak előtt álló Mikhál árnyéka vészesen közeledik a fejemhez. ‒ A sisakomat! ‒ üvöltök rá a szolgára, aki épp kicseréli felmelegedett lábvizemet. Kétoldalt oroszlánok védik a fülemet, sajnos nincs erőm teljesen belebújni, csak az orromnak és szájamnak kihagyott füge alakú rés mögül kukucskálok ki. ‒ Itt van még a feleségem? ‒ kérdem a szolgát hiába, mert a sisaktól nem hallom, amit félszegen suttog. Ebben a bizonytalanságban még a harci felszerelés sem nyújt kellő támaszt, lerántom az avokádómintás abroszt, amit még épp elérek, és azt is a fejemre terítem.

Kívülről már nem ér el hozzám se fény, se hang, csak a fejemben folytatódó halk citera tart velem. A zenészek ciprusfa hangszereiket fényesítik. ‒ Uram! Biztos benne, hogy a város bikáinak és hízott borjainak harmadát feláldozzuk a láda miatt? – Hatlépésenként egyet-egyet, már mondtam! ‒ Kongás megint. ‒ Add azt a flaskát, te legény, és gyere táncolni te is! Szegény Uzzá, Abinádáb fia, érted is ropom! Hisz láttátok, hogy megáldotta a mi urunk Obéd-Edom egész háza népét! Úgy meggyarapodtak juhai, hogy a birtokuk mellett elhaladó vándorok azt hitték a nyájra, hogy erdő! ‒ Mikhál benéz a terítő alá, rögtön elkábít ánizskenőcsének illata. ‒ Emlékszel már? ‒ leheli át sisakom nyílásán a kérdést. Úgy teszek, mintha aludnék, még horkolok is, aztán szétterül testemben a készülő ebéd illata, és az éteri nyugalom, mikor faragott csontpapucsának halkuló csattogása már a távoli előcsarnok márványtábláit szórakoztatja.

4

‒ Az nem jó szó! ‒ mondja apám, és kortyol egy nagyot abból a Panyolaiból, amit aznap vizsgál. ‒ Miért? Szerintem tök jó! ‒ Dávidkám, mondd csak, amikor a barátaiddal diskurálsz, ők is mondanak ilyet, hogy „tök jó”? ‒ Egy pillanatra összezavarodom, mert nem tudom, hogy most épp melyik szó a „jó”, és melyik nem, és melyikkel feleljek erre a kérdésre. ‒ Képzeld, már az ötezer-hétszázhetvenötödik oldalnál tartok az új könyvemben! ‒ meséli. ‒ Mondd, kedvesem, tudod hányadik évet írjuk a zsidó időszámítás szerint? ‒ Persze nem tudom, csak köhintek, mert elér hozzám a pálinkával keveredett arcszesz, és ránézek a kredenc feletti órára, hogy meddig kell itt kibírjam ma, de kifogyott az elem. Ameddig hallgatom magyarázatát: még öt oldal, és előrébb lesz, mint az időszámítás, előttem is letelik pár ezer év, és csak ennyit mondok: ‒ Ez durva! ‒ Mondd, tulajdonképpen mit jelent az, hogy durva? ‒ Ekkor már feladom, és átengedem magam a konyhánkban rohanó évszázadoknak, miközben a lehalkított angol híradó kölcsönöz nekünk ünnepélyes aláfestést, amiben épp egy izraeli tengeralattjáróról van szó.

Már nagyon nehezen mozog, mert elszaladtak velünk az évek, félek, hogy megbotlik, miközben a sötétbarna karfába kapaszkodva kiegyenesedik. ‒ Akkor add ide a homlokod, Dávidkám! ‒ Pukedlizem előtte, hogy meg tudjon csókolni. ‒ Isten áldjon! ‒ Hallom már az előszobába vezető folyosóról, ahogy visszaverekszem magam a jelenbe, és végigsimítom a tevés faliszőnyeget, ami előtt a kabátok lógnak. Kettesével ugrálok le a lépcsőfokokon, az elsötétedett öreg tölgy kapaszkodóban megakadok az első emeleten, mintha apám keze marasztalna. A szomszédból, ismerős földön kívüli zajok, bárgyú tévéhang és kutyaugatás szüremlik ki, odatapasztom a fülem az ajtóra. ‒ Csak egy maradhat! ‒ üvölti valaki torkaszakadtából. Már a kertben vagyok, és hét ágra süt a nap, ahogy távolodom, elégedetten nyugtázom, hogy Éva néni és Bobi kutya A Hegylakó című sorozatot nézik.

‒ A háborúban a testrészek elhagyják a nemek korlátait! ‒ merengek, miközben az alvó Jonatán hátát simogatom. Vigyázok, hogy kikerüljem a sebet, amit tegnap hasítottak belé, mikor odébb lökött egy filiszteus buzogány elől. Olyan fáradtan értünk haza, hogy fürödni sem maradt erőnk. Kinézek a datolyafán átszűrődő dombokra, cammog felfelé a nap a kiszívott sziklákon, ahogy rég látott apám, Isai, ahogy a sápadt vér szivárog Jonatán hegein át, és összekeveredik azzal a sokadalommal, akiket összeszabdalt bőrünkön magunkkal hoztunk. ‒ Ne menj még! ‒ kérlel, amikor kábán öltözködni kezdek a pajzsainkra hányt ruhahalomból. Ilyenkor álmos hangja kedvesebben folyik, mint a méz, majd megszilárdul megint a mezőkön, ahogy lándzsáját magasba emeli, és azt üvölti a seregnek: ‒ Utánam!

A szolgák már előkészítették a lantot a trónteremben. Megcsap a forralt citromfüves oldat illata, akkor szokták királyunk termét gőzével megtölteni, mikor idegei gyengélkednek. Időben, még mielőtt megláttak volna, az odavezető oszlopsor utolsó boltíve előtt megtorpantam, és visszaszaladtam harci felszerelésemért. ‒ Dávid! Fiam, te vagy az? ‒ nyöszörög felém Saul. Úgy tesz, mint aki már nagyon öreg és alig lát, színjátékát segíti az elénk gyűlt gyógyfűfelhő. Meg se várja, hogy feleljek, rárivall az őrökre. ‒ Elmehettek, páncélagyúak, nem látjátok, hogy nagyobb biztonságban vagyok itt vezéretek mellett, ki a filiszteus kutyákból tízezret levágott, mint a kifogyhatatlan ásításaitok közt!? Mondd, fiam, mi jót játszol ma nekem? ‒ A sültek illata elér hozzám, mivel még nem reggeliztem, egy pillanatra kiesem a szerepemből. ‒ Mindegy is, kezdd csak el! ‒ kiáltja, majd hangosan suttog tovább, hogy a fegyverrel rakott aranystukkókról minden szava visszhangzik: ‒ Borjúsült már megint, mivé leszünk, gyermekeim!? ‒ Énekelni kezdek: ‒ „A harcmezőkön hogyha felkiáltasz, temérdek kincsed, fegyvered figyel, átkot szórnak, kiket ma leigáznak, széthullott testükre ölyvek hada száll, holnapra úgyis elfelejt az élet, viszkető sebeink kihalt nép lehelete…” ‒ Kicsit vidámabbat, Dávid fiam, ettől a nótától még a legyek is elpusztulnak! ‒ Amint ezt kimondja, orrára repül egy nagyon is élő. Úgy arcon csapja magát, hogy kizuhan a trónból. Üldözőbe veszi a dögöt. ‒ Lándzsahegyre kerül, ha addig élek is! ‒ Hát nem épp felém veszi az irányt a fenevad? Előrántom a pajzsom, kivédem a felém száguldó fegyvert, amit hirtelen megfiatalodott izmos karja hajít. Felborul a lant, én meg nekiesek a kitömött krokodilnak. ‒ Kedves fiam, ugye nem esett bajod? ‒ kérdi, mintha mi sem történt volna, összeszedi lándzsáját, felállítja a hangszert, még a letört díszkagylókat is megpróbálja visszahelyezni rá, de hamar feladja, és visszaül pulpitusára.

‒ Hát akkor halljuk a következő nótát! ‒ Valahogy semmi vidám nem jut eszembe, csak magamhoz szorítom védőfelszerelésem, és nézem, milyen tisztást vágott magának Saul a tegnapról pajzsomon maradt vörös mezőn. ‒ Inkább játsszunk valamit! ‒ buzdul fel kedvetlenségemen, és előszedi a csaták során leölt uralkodók fegyverei mögül a céltáblát. ‒ Dávid, kedvesem, olyan örömöket csempészel vénséges napjaimba! ‒ Kaján mosollyal magyarázni kezdi a szabályokat, miközben nagyokat harap az idáig még oly utálatos borjúcombból. ‒ Tehát én dobok háromszor, te egyszer, még így is neked kedvez majd istenünk, hiszen tízszer annyit levágtál népünk gyilkosaiból, mint én! Aki veszt, az hozza vissza a lándzsákat! ‒ ekképp spekulál a király.

Mire én jöttem, már úgy korgott a gyomrom, mintha feléledt volna a krokodil a sarokban. Nem mentegetőzni akarok, de szédültem az éhségtől, meg a családias hangulattól, ami eluralkodott a trónteremben, és csúnyán mellé dobtam. Ezután képszakadás. Arra eszmélek, hogy Saul a díszes lándzsavéggel céltáblához szegezett köpenyemből segít kikászálódni, és magyarázkodik. ‒ Nem hagyhattam, hogy a visszatérő őrök kifecsegjék ország-világnak, milyen csúnyán mellé hajítottál, muszáj volt dobnom helyetted, szörnyűség, hogy majdnem bántódásod esett!

5

Munkába menet a szokásosnál hangosabban csicseregnek a madarak, a villamos padlóján ütemesen folydogáló kiöntött kapucsínó hipnotizálni kezd, és az éjszakára letakart motorok lepleibe belekap a reggeli szél, mint azokba a hidakon felsorakozó zászlókba, amelyeket akkor szoktak kitenni, ha fontos külföldi delegáció érkezik. ‒ Mi volnánk azok? ‒ tudakolom a táskámtól, ami időnként a vizes úszócuccomból kicsavarodó cseppekkel gyarapítja a hullámzó tavat. Álmos iskolások toporognak benne, nem néznek semerre, nehogy találkozzanak hívatlan gondolataikkal osztálytársaik csipás szemének tükrében. Próbálok rálelni a szavakra, amelyek tajtékzó főnökömet megenyhítik, amiért pár napja szó nélkül eltűntem.

Fél óra múlva már a padkán ülök az Oktogon környékén. Szemben egy hotelből leereszkedő ballonos urat betesznek a halottaskocsinak álcázott limóba, még várnak az indulással, a kipufogó füst eltökélt karikái csapdába csalják a munkába igyekvő talpakat. Kisüt a nap, sértett galambok kurrognak mellettem, amiért túl közel ülök aszalódó fél kiflijükhöz. Odébb lököm nekik, felfújt testüket kieresztik, és jó étvággyal rárepülnek a zsákmányra. Az én csatám is milyen könnyen véget ért: ‒ Most viccelsz? ‒ kérdezte főnököm, és a kijárat felé mutatott. Többet nem is ért rá mondani, mert egy visító gyerek leverte a pénztár mellé kikészített cukorkákat, és jó néhányat sürgősen ki kellett halászni az odáig türelmesen várakozó vizsla szájából. Inkább én is átengedem magam a csontnak, kiiktatom a szirénázó mentőket, a kirakatok felhúzott rácsainak robaját, a parfümök és a húgyszag hátam mögött elsuhanó szerencsejátékát, a kórházi ágyat, a vásott szemű ápolók türelmetlen cigifüstjét, apám kezének melegét, és a napsugarakba tartom az arcom. Jó pár a beton és az alma. A lélegző csendéletbe odasodor a szél egy csipszeszacskót, megmutatja profilból, ásítok. Felfordult cserebogár a dobogón: díszletváltás, mint amikor barátnőm ruhát próbál. Törékeny, gondosan kicövekelt sátram a jelen: szoknyák, munkák, évszakok észrevétlen váltakoznak, csak egy fuvallat kell hozzá.

Csörög a telefon, ijedten kapok utána. Lyukas zsebem tartalma összekeveredik kabátom bélésével, még időben, a köldököm környékén rábukkanok, most ismeretlen számot is felveszek. Pár hónapja, ha nővérem hív, összeszorul a torkom, de nem mondom ki magamnak se, hogy miért, csak a kórházszagú gondolat körül körözök szorongó szárnycsapásokkal, mint egy bűntudattól elnehezedett sas. ‒ Elégedett a csomagjával? ‒ kérdi az izgága hang. Nem nyomom még ki, csak leengedem a kezem. Elindulok, hagyom, hogy a „kurva anyátok”, és „bazd szájba magad, faszszopó gecik”, lejátsszák ringlispíltáncukat a startvonal után, hogy leülepedjenek valahol a sípcsontom környékén. Otthon akarok lenni.

Fekszem a katicás matracon a fűben a pitypangok között. Kár, hogy csak a sárgák vannak hozzám közel, nem a bolyhosak, hogy anyám arcába fújhassam. A kertbe is kiterjedő rántotthús-szag, mint aki jól végezte dolgát, a fűzfa alatt sziesztázik, és a mohával benőtt rohadó kerti pad felől csattog az írógép. Kilóg egy kócos fa a messzi vulkán méla körvonalából, elalszom. ‒ A szemlehunyások betűk, a szavak legyenek bútorok, a bekezdések szobák, a könyvek pedig… ‒ morfondíroz a gáti király Ákis főépítésze, miközben a sivatagból megérkező délutáni hőség kedvenc függőágyában masszírozza jóllakott pocakját. Időnként sóhajt, egy-egy tekercs terv elemelkedik szilvaszínű mázaskerámia asztaláról, ilyenkor ráteszi zsibbadt kezét nehezéknek, de az olvadozó datolyafákat körbebúgó darazsak újra elaltatják, és ernyedten zuhan le a karja. Egy gyerekhangtól ismét felébred, újjászületik beszűkült világában, és kezdődik minden elölről: hagyja, hogy magával ragadja az álmos délután, hogy szerepéből kibújjon, és vissza.

Magamhoz ölelem a szomszédból jövő kávé illatát, gondolkozom, hogy amit látok a laptopomon, az karc vagy ujjlenyomat, inkább nem törlöm le, ne derüljön ki, hogy karc. Olyan lett a napom, mint azoké a munkásoké, akik hajnali pálinkagőztől elszédülve várják a Moszkva téren, hogy ki veszi fel őket, megisznak pár energiaitalt, és zakatoló szívük elvész a nap mint nap megújuló munkahelyeiken. ‒ Akkor a nóbi szentélybe megyek! ‒ Hiszen oda még nem juthatott el hírem, ott még tisztelnek. Másfél napja nem ettem semmit, négy napja nem láttam élő embert, már elfelejtettem, mikor aludtam utoljára ágyban, még azt a skorpiót is felfaltam volna, ha nem undorodnék annyira tőle, amit indulás előtt kiráztam sarumból. Végre megérkezem, elszédülök a templom oszlopfőjén tekeredő pálmalevéltől. A sürgő-forgó szolgák felismernek, és beszaladnak hívni a papot, addig türelmetlenül várakozom a használhatatlanul magas lépcsőre tett kosarakban gőzölgő kenyerek mellett.

‒ Vehetek? ‒ kérdem Ahimelektől rövidre fogott üdvözlés után, mire ő ünnepélyes gesztusokkal magyarázni kezd: ‒ Szent kenyér az, csak akkor lehet belőle kapni, ha megtartóztattad magad az asszonyoktól! ‒ Még jó ideig magyarázott, mire végére ért monológjának, ami most hosszabbnak tűnt, mint az idevezető utam, már megcsappant a készlet. A rágás közben megfogyatkozott levegő helyére agyam fölösleges lomok tárhelyéről suta képeket csempész: Mikhál combján lévő hangya formájú anyajegyet, ő van fölül, és kéjbe merült arca feloldódik a besütő napban, majd a hangya formájú anyajegy eltűnik, ahogy combja utolsókat remeg. A képeket a gondolatoktól fosztott honvágy összegyúrja a falatokkal. ‒ Azóta nem voltam asszonnyal, hogy elindultam titkos megbízatásomra! ‒ nyugtatom meg a papot, és hogylétéről érdeklődöm.

Túlesünk az udvariaskodásba szőtt keresztkérdésein gyanús utammal kapcsolatban, aztán hamar elhatározom, hogy amint lehet, továbbállok. ‒ Valami felesleges fegyverféleséget nem őriztek urunk házában? ‒ tudakolom. Ahimelek hosszasan töpreng. ‒ Megeshet, hogy épp itt van a papi ruha mögött Góliát kardja, ha jól tudom, hétszázötven sékel súlyú vasból készült az éle, és a nyele teknőspáncélt utánzó faragott réz. Sajnos most csak ez van, vidd el nyugodtan, ha kell, nem sajnálom tőled! ‒ A hirtelen evéstől lelassultam, talán még nyeltem is egy utolsót, amit ő tétovázásnak vehet, és hozzáteszi: ‒ Tudod, amivel az Elah-völgyben levágtad a fejét! ‒ Végre lecsúszik a falat. ‒ Pompás! ‒ felelem, és a hátamra kötött karddal nekivágok a kopár szürkületnek.

Gát felé veszem az irányt, nemsoká olyan sötétséget görget felém az éj, hogy kénytelen vagyok megállni, letérek az útról, és jó pár lépést teszek a pusztaságban, amíg egy ritkás fekete bokor mögé érek. Leheveredek, kitapogatom csomagomból a kihűlt kenyereket, újdonsült kardommal szelek, majd beledöföm a puha földbe, és kikötöm a lovam, aki még egy utolsó nyerítést beleenged a feneketlen csendbe, mielőtt állva elalszik. Most tényleg egyedül vagyok, elképzelem, hogy érzi magát az isten, ahogy őrzi az éjjeleket a mocorgó hajnal elől, milyen otthonosan mozoghat a kietlenségben. Szorosan becsavarom magam a kardot védő köpenybe, talán Góliáté lehetett. Nekem is sokkal barátságosabb, hogy átengedem magam a melegnek, és nyugtalan szívverésemet rábízom a pusztaságra, mert túl kimerült vagyok már ahhoz, hogy az én ütememre járjon.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Forgalmazza

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License v2.0