Ajánlások Hogyan meséljünk
gyerekeknek?

„A történetmesélés kétségkívül a legjobb módszer arra, hogy információkat és gondolatokat ültessünk a hallgatóság fejébe. Ez a könyv kulcsfontosságú oktatási eszközként segít népszerűsíteni a mesélést.”

Dr. Jane Goodall, a Jane Goodall Intézet alapítója és az ENSZ békenagykövete

„A mesemondás a leghétköznapibb varázslat a világon. Titokzatos erő, amit mindannyian birtoklunk, akkor is, ha nem hiszünk magunkban. Ez a könyv szórakoztató módon rombolja le a meséléssel kapcsolatos tévhiteket, miközben használható tanácsokkal segít felszabadítani a bennünk élő mesemondót. Receptre írnám fel minden szülőnek, aki nem bánja az olyan mellékhatásokat, mint az azonnal kialakuló mesefüggőség vagy a fékezhetetlen nevetés.”

Trogmayer Éva, a Labi, az erdő pékje és a Medvemese című könyvek írója

„Azok mondják a legjobb meséket, akik igazán ismernek minket. Ha valaki nem érzi magát elég magabiztosnak a meséléshez, ez a könyv neki is megfelelő segítséget nyújt majd.”

Steve Biddulph pszichológus, számos New York Times bestseller, köztük a Hogyan neveljünk boldog gyermekeket?, a Hogyan neveljük a fiúkat? és a Hogyan neveljük a lányokat? szerzője

„Ez a könyv segít mély kapcsolatot kialakítani a gyermekünkkel. Elhiteti az olvasóval, hogy ő is képes a mesélésre.”

Kim John Payne családtanácsadó, az Egyszerűbb gyermekkor írója

„Boldog vagyok, hogy ez a könyv elérhetővé vált magyarul. Meleg szívvel ajánlom minden felnőttnek, aki valaha azt állította, ő képtelen »fejből mesélni«. A mesemondás, ahogy ez a csodás kis kötet megmutatja – elméletben és gyakorlatban –, elsősorban kapcsolódás. Mindannyiunk lételeme.”

Dr. Zalka Csenge Virág, mesemondó és író, a Ribizli a világ végén, A kalózkirálylány és más mesekönyvek szerzője

Silke Rose West és Joseph Sarosy

Rebecca Green illusztrációival

részlet

A fordítás alapja:
Silke Rose West – Joseph Sarosy: How to Tell Stories to Children

Copyright © 2019, 2021 by Joseph Sarosy and Silke Rose West
Illustration copyright © 2021 by Rebecca Green

Published by special arrangement with Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

Fordította: © Ballai Mária, 2021

Szerkesztette: Domonkosi Ágnes
Illusztrációk: Rebecca Green
Borítóterv: Melissa Lotfy

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Káli Diána
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 293 8

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A Föld Gyermekeinek

„A láthatatlan erőkkel kapcsolatos, valóságtól elrugaszkodott hiedelmek […] sokkal nagyobb valószínűséggel sarkallnak cselekvésre, mint a visszafogott, valós elképzelések.”1

– Brian Boyd, On the Origin of Stories
(A történetek eredete)

Tartalomjegyzék

Bevezetés

1. A mesemondási hurok

2. Adjuk önmagunkat!

3. Kezdjük korán és egyszerűen!

4. A ritmus kialakítása

5. Alapvető hozzávalók

6. Megnyugtató mesék

7. Tanító mesék

8. Történetek az egész családnak

9. Itt a vége, fuss el véle!

A szerzők megjegyzései

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Bevezetés

A gyerekek előhívják belőlünk a mesemondót. Ez a folyamat már a születésük előtt kezdetét veszi, amikor elkezdünk beszélni ahhoz a rejtélyes lényhez, akit már nagyon szeretnénk látni és megérinteni. Lassan vezetjük be az újszülöttet a világba, és gyengéden merítjük a szavak áramlatába, hogy kibontakozzon benne a nyelv. A hangunk segít neki tájékozódni, és tudatja vele, hogy biztonságban van: ezek az első történetei. Nem sokkal később, amikor már totyog, és felfedezi a ház minden szegletét, miközben megmutatjuk neki a világ dolgait, rövidke történeteket mondunk, amelyek révén minden régi és egyszerű dolog új fényben ragyog.

Rájövünk, hogy amikor egy gyerek azt kéri, hogy meséljünk neki, nem egy történetre vágyik, hanem a figyelmünkre. Ez pedig nem félvállról vehető kérés. A gyermeki bizalom értékes ajándék, és ha felismerjük a szavai mögöttes jelentését – szeretne kapcsolatot létesíteni… velünk –, általában kitárul előtte a szívünk. Lehetőségként tekintünk a mesélésre. Az ezekből a pillanatokból kikerekedő történetek néha nagyon egyszerűek, mégis annyira bensőségesek és mélyek, hogy a velük kapcsolatos emlékek egy életre szólnak.

Néha azonban fáradtak vagyunk a meséléshez. Nehéz napunk volt a munkahelyen, kimerítő beszélgetést folytattunk a házastársunkkal, az ebédünk csak egy müzliszeletből és egy kávéból állt, ezért nem tűnik olyan jó ötletnek, hogy meséljünk. Ezt is csak munkának érezzük, amely tovább meríti egyébként is megcsappant energiánkat és kreativitásunkat.

Amikor egy gyerek azt
kéri, hogy meséljünk neki,
nem egy történetre vágyik,
hanem a figyelmünkre.

Könnyű megrettenni és elkeseredni, ha mesemondásra kerül a sor. A fáradtságon túl olyan mesemondó géniuszok vesznek minket körbe, mint a Disney, a Marvel vagy J. K. Rowling. Hogyan vehetnénk fel velük a versenyt? Kell egyáltalán? Talán egyszerűbb lenne, ha a szakértőkre hagynánk a mesélést…

Az efféle gondolatok akár helytállóak is lehetnének, ha a mesemondás pusztán a történetről szólna, de a kutatások szerint (és erre minden bizonnyal mi magunk is ráébredünk majd) a mesemondás során sokkal fontosabb a beszélő és a hallgató, vagyis a szülő és a gyerek között lévő kapcsolat.

Emlékezzünk csak vissza arra, amikor édesanyánk, édesapánk vagy talán az egyik gondoskodó nagyszülőnk vagy tanárunk mesét mondott nekünk! A legtöbb emberből minden bizonnyal szeretetteljes pillanatokat hív elő ez az emlék. Lehet, hogy emlékszünk a történet egy részére, például a főszereplőire, de jóval nagyobb valószínűséggel tudjuk felidézni azt, hogy mit éreztünk abban a pillanatban. Hogy úgy éreztük, gondoskodnak rólunk. Hogy úgy éreztük, figyel ránk egy szerető felnőtt, akinek megérdemeljük a figyelmét.

Erről szól ez a könyv – nem pedig arról, hogyan találjunk ki olyan sikertörténeteket, amelyeket később filmvászonra visznek. Arról szól, hogyan mondhatunk olyan egyszerű meséket, amelyek erősítik a gyermekünkkel való kapcsolatunkat, és amelyekre életünk végéig emlékezni fogunk. Ennek érdekében megosztunk pár tudnivalót a mesemondás tudományáról, és bemutatunk egy egyszerű módszert, amely az elmúlt harminc év során nekünk bevált. Ennél sokkal régebb óta beválik persze (van az már talán 60 000 év is), mi csak annyit teszünk hozzá, hogy könnyen érthető módon mutatjuk be. A gyakorlatok és a mintául szolgáló történetek segítenek életre kelteni ezt a módszert, és biztosak vagyunk abban, hogy a könyv végére érve mindenki magabiztosabb mesemondónak fogja érezni magát. Hogy miért? Mert a mesemondás olyasmi, amiben már eleve jók vagyunk. Csak esetleg még nem tudunk róla.

Aki mondott már mesét gyerekeknek, tisztában van egy egyszerű ténnyel: a mese végén nemcsak egy jó történettel gazdagodunk, hanem közelebb is érezzük magunkat a másikhoz. A szakemberek kötődésnek nevezik ezt a jelenséget, ami nagyon felkapott téma a szülők körében. Ugyanakkor a kötődés különös és néha kiszámíthatatlan dolog. A Psychology Today szerint az Egyesült Államokban élő gyerekek 40 százaléka nem kötődik egészségesen a szüleihez, ezért felnőttként feltehetően nehezen fog egészséges kapcsolatokat kialakítani.2

A kötődéselmélet alaptétele az, hogy ha a gyermek a korai életéveiben egészséges kötődést alakít ki egy vagy több szülőfigurával, az segít neki az élete későbbi szakaszában is egészséges kapcsolatokat létesíteni. Mivel a kapcsolatok nélkülözhetetlenek az emberekhez hasonló társas lények esetében, ez sokféle kedvező következménnyel jár. Ilyen például a tanulmányi vagy munkahelyi sikeresség, a lelki egészség és a pozitív önbecsülés.

Másfelől azok a gyerekek, akik gyerekkorukban nélkülözik az egészséges kötődést, felnőttként általában nem megfelelő kapcsolatokat alakítanak ki, ezért gondjaik vannak az iskolában és a munkahelyen, továbbá különféle viselkedési zavarokkal küzdenek, a szorongástól kezdve a dühön keresztül a hárításig.

Ugyanakkor fontos tudni, hogy a kötődés nem azonos a szeretettel. Teljesen hétköznapinak számít, és meglehetősen gyakran előfordul, hogy bár a szülők szeretik a gyereküket, mégsem tudnak vele egészséges kötődést kialakítani. Ebben nagy szerepet játszik a modern világ. A szülők és a gyerekek egyaránt sok időt töltenek a különböző képernyők előtt, és az egész napjuk be van táblázva. Ez érthető. Mindenki elfoglalt. Ezért ez a könyv szeretne segíteni a szülőknek abban, hogy valós kapcsolatot létesítsenek a gyerekükkel.

Az ősidők óta alkalmazott mesemondás bizonyítottan képes erre, a modern tudomány pedig számos érdekes felismerést tett azzal kapcsolatban, hogy miért is olyan hatékony. Ami leginkább szembetűnő, az a mesélés szabadsága. Ez teljesen természetes, és bármely család vallási, társadalmi és kulturális értékrendjébe illeszkedik. Valójában nincs is szükség senkire, aki megmondja, hogy kell csinálni, ahogyan azt sem kell elmagyarázni, hogyan kell járni. Egyszerűen csak csinálni kell. Ez pedig egyértelműen jelzi, hogy a mesélés milyen szervesen hozzátartozik az emberi fajhoz.

Az antropológusok évtizedek óta tanulmányozzák a mesemondás művészetét, és arra jutottak, hogy a legjobb mesemondók általában kiemelt pozíciót foglalnak el a társadalomban.3 Ha ezt a mai világra vetítjük, nagyjából ugyanezt tapasztaljuk. A modern történetekben nagy üzleti lehetőség rejlik, általában filmek, könyvek, zenék és videójátékok közvetítésével mesélik el őket. A mesék alkotói pedig, azaz a színészek és írók, a legnagyobb hőseink és hírességeink közé tartoznak.

A mesemondás olyasmi,
amiben már eleve
jók vagyunk. Csak esetleg
még nem tudunk róla.

Ám a mesemondásnak még mindig különleges szerepe van a családon belül is. Amellett, hogy kötődést alakít ki, a szülők mindentudó eszközévé válik – segít a gyerekeknek új készségeket elsajátítani, együttérzővé teszi őket, tompítja a problémás érzéseket és értelmet kölcsönöz az élet kihívást jelentő pillanatainak. És ahogy látni fogjuk, nagy különbség van aközött, hogy valaki más történetét mondjuk el, vagy a sajátunkat.

Gondoljunk csak arra, milyen nagy különbség van egy bolti tésztaszósz és egy házi készítésű marinara szósz között. A gyakorlott mesemondó úgy épít a gyermek közvetlen környezetének eseményeire és tárgyaira, mintha paradicsomot és fűszernövényeket szedne a kertjéből, majd olyan történeteket állít össze belőlük, amelyek nemcsak szórakoztatók (és ízesek), hanem kimondottan az abban a környezetben élő gyereknek szólnak.

Ez a könyv ismerteti az intuitív mesemondás fő hozzávalóit, hogy mindenki elkezdhessen saját történeteket kitalálni közvetlenül arra a környezetre építve, ahol a gyerekével élnek. Szerzőinek szülőként és tanárként több száz vagy talán több ezer órányi mesemondás van a hátuk mögött, de ez a könyv nem arról szól, hogyan kell elmondani az ő meséiket vagy mások meséit, hanem arról, hogyan mondhatja el ki-ki a sajátját.

Mindennek a hátterében az áll, hogy a mesemondás lényegében a kapcsolatokról szól. Megtapasztaltuk, hogy a mesemondás képes örömet csempészni a gyerekek napjaiba, értékes tanulságokat nyújt nekik, elnyeri a bizalmukat, és segíthet megbirkózni a családnak egy szeretett személy elvesztésével is. Ha úgy gondoltuk volna, hogy mindez az adott pillanatban elhangzó konkrét történeteknek, meséknek köszönhető, akkor ezeket a történeteket jelentettük volna meg. Mi azonban úgy hisszük, hogy ezek a mesék, az összes jó meséhez hasonlóan, a beszélő és a hallgató közötti szeretetteljes közegből sarjadnak. Csendesen, már-már titokban jutnak el azokhoz, akik készek meghallgatni őket. Ezért lehetünk a gyerekeink számára mi magunk a legjobb mesemondók.

E könyv egyik szerzője, Silke, Waldorf-szellemiséget valló pedagógus, aki több mint harminc évig dolgozott óvodában. 1995-ben társaival együtt megalapította a taosi Waldorf-iskolát, és ma egy független erdei óvodát vezet, amelynek neve a Taosi Föld Gyermekei. Taosban mindenki ismeri, mert báb- és meseelőadásokat szokott tartani. Pedagógusok és iskolák fordulnak hozzá tanácsért szerte az országból. A könyv másik szerzője, Joe, két évig dolgozott Silkével a Taosi Föld Gyermekeiben, majd 2018-ban alapított egy intézményen kívüli első és második évfolyamot, amely szoros kapcsolatot ápol Silke óvodájával. Joe írásai rendszeresen megjelennek a Fatherly (Apásan) weboldalán, és ő indította útjára a #GreatDad kampányt, amely felhívja a figyelmet az Egyesült Államokban élő nagyszerű apákra.

A mesemondás mindkettőnk napjainak szerves része. Általa tanítunk. Általa szórakozunk. Az iskolai napok nagy részét a szabadban töltjük, Új-Mexikó északi részének erdeiben és kanyonjaiban tanulunk, és a történeteink gyakran az itt látott állatokról és növényekről, egy közelgő ünnepről vagy a gyerekekkel közösen készített dolgokról szólnak. Történeteink szereplői sokszor kerülnek olyan helyzetbe, amellyel nemrég a gyerekek is találkoztak, beleértve a nehezen emészthető tanagyagokat és az időnként előforduló viselkedési problémákat. Nem ritka, hogy a történet végén a gyerekek olyan megjegyzéseket tesznek, hogy ez volt a legjobb mese, amit valaha is hallottak.

Igaz, hogy jó mesemondók vagyunk, de ennél sokkal lényegesebb az érzelmi kötelék és a gyerekekkel közösen átélt élmény, továbbá a tény, hogy a történeteink a gyerekek által megtapasztalt eseményekből és az általuk látott tárgyakból épülnek fel. Ha ebből a szemszögből közelítünk a mesemondáshoz, nem az a cél, hogy a világ legérdekfeszítőbb történetével álljunk elő, hanem az, hogy olyan egyszerű, minden napi történeteket találjunk ki, amelyekhez a gyerekek kapcsolódni tudnak, és amelyek segítenek intimitást és bizalmat kiépíteni a szülő (vagy a tanár) és a gyerek között.

Manapság rengeteg mesekönyvet lehet kapni, és ezek közül néhány nyújt is némi támpontot a mesemondással és annak hátterével kapcsolatban. A könyvek között akadnak kitűnők, de alapvetően mindegyik olyan történeteknek az emlékezetbe vésésével és elmesélésével foglalkozik, amelyeket mások találtak ki. A mi könyvünknek nem ez a célja. Kötetünk nem történeteket gyűjt össze, hanem olyan módszert nyújt, amely mindenkinek segít megalkotni a saját történetét.

A technika egyszerű, mi mindennap rugalmasan, változatosan alkalmazzuk. A módszer alapvetően szakértők tanácsaira és tudományos kutatásokra épül. Használatához azonban csak egyféle szakértelemre van szükség: érzelmi kapcsolattal kell rendelkezni a gyerekünkkel, ehhez pedig úgyis jobban értünk bárki másnál.

Ez az elgondolás ellentétes a mesemondó Marie Shedlock üzenetével, amely az alapműnek számító The Art of the Story-Teller (A mesemondó művészete) bevezetésében olvasható: „Reményeim szerint egy nap csak olyan szakértők fognak mesélni az iskolásoknak, akik külön időt és munkát szenteltek a mesemondás művészetére.”4 Bár Shedlockot jó szándék vezérelte, pontosan az ellenkezőjét állítja annak, amit mi. Mindenki jó mesemondó, és egyetlen szakértő sem helyettesítheti az olyan történetek bensőségességét, amelyeket a gyermek saját környezetéből épített fel egy figyelmes és szerető szülő vagy gondozó. Hogy miért? Mert a mesemondás lényege a kapcsolat, nem pedig a történet.

A könyvünkben tárgyalt intuitív módszer felépítése egyszerű, alapvetően a gyermek közvetlen környezetében lévő tárgyakból és tevékenységekből indul ki. Ez néha történhet bonyolultabban, például úgy, hogy mókusok közötti viszálykodásként jelenítjük meg a gyerekek közötti nézeteltérést. De a legtöbbször nagyon egyszerűen valósul meg, mondjuk észrevesszük, hogy a gyerek mezítláb van, és ezután elmeséljük neki, mi történt, amikor a cipőfűzője elsétált a patakhoz. Az ehhez hasonló történetek megnevettetik és elgondolkodtatják a gyerekeket. Úgy érzik, hogy ők is a történetek részesei, mert felismerik bennük a saját életük szereplőit és eseményeit. Úgy érzik, figyelnek rájuk.

De nem csak erről van szó. Mivel az intuitív történetek a gyerek környezetére építenek, gyakran lehetőséget biztosítanak a játékra is. Ez pedig egy csodás mesemondási hurkot hoz létre, amelyről az 1. fejezet számol be részletesebben. Nem nehéz elképzelni, hogy a cipőfűzős történet meghallgatása után mihez kezd egy mezítlábas gyerek, ha megtalálja a cipőjét.

A könyv fejezetei a mesemondási módszerünk összetevőit írják le, de az egyes témakörök önmagukban is megállják a helyüket, így tetszés szerint lehet haladni velük . A fejezetek mindegyikét el lehet olvasni alig tíz perc alatt, és mindegyik egy-egy példamesével zárul, amely szemlélteti az adott fejezet tanácsait. Akár egyszerre is el lehet olvasni az egész könyvet, de tökéletes az is – és véleményünk szerint hatékonyabb –, ha valaki fejezetről fejezetre halad vele, kipróbál egy-egy történetet a gyerekekkel, majd másnap visszatér egy újabb tanácsért. Minden fejezet tartalmaz gyakorlatokat is, amelyek kiindulópontként szolgálnak. A jó mesemondás Marie Shedlock véleményével ellentétben nem a tökéletességről, hanem a gyakorlásról szól. Semmit sem kell sürgetni.

Azért bízunk ebben a módszerben, mert csaknem mindennap használjuk. Az évek során többféle helyzetben is megtapasztaltuk, hogy beválik. Rugalmasan alkalmazható, és könnyű elsajátítani. A keretrendszere hasznos, különösen azoknak, akik most kezdik el a mesélést, de nincs két egyforma mese vagy mesemondó. A jó mesék a jó emberekhez hasonlóan sokfélék lehetnek, akár a hegyláncok és a köztük húzódó völgyek és patakok. Mindenkinek meg kell találnia a saját helyét, a saját hangját. A történeteink akkor lesznek a legtermékenyebbek, amikor már nem a tanácsokat, hanem a bennünk élő történetet követjük.

Ha ki kellene választanunk egyetlen üzenetet a könyvből, az a következő lenne: Máris jó mesemondók vagyunk. Szó szerint ez tesz minket emberré.

A mesélés együtt jár az emberi mivoltunkkal, akár a haj és a szembeforduló hüvelykujj. Ne feledjük: ha marinara szószt szeretnénk enni, készítsük el mi magunk, és próbáljunk ki különféle recepteket. Nem kell sok idő ahhoz, hogy túlszárnyaljuk a konzervváltozatot. Amint rátaláltunk a saját ízvilágunkra, dobjuk ki a receptkönyvet. A megérzéseink sokkal messzebb fognak repíteni minket és a gyerekeinket, mint gondolnánk.

A mesemondás
nem a történetről,
hanem
a kapcsolatról szól..

Mit mond a tudomány a történetmesélésről?

A tudósok hosszú idő óta gyűjtik a mesemondással kapcsolatos tényeket, innen tudjuk, hogy a mesék segítenek információkat megjegyezni, összpontosítani, együttérzésre nevelni és eligazodni az élet viszontagságai között. Arra azonban csak mostanában kezdtek rákérdezni, hogy miért is van ez így.

„A kényszerek világában élve miért áldozunk önszántunkból annyi időt olyan történetekre, amelyekről az elbeszélő és hallgató egyaránt tudja, hogy soha nem történtek meg és nem is fognak?”5 Ezzel a kérdéssel kezdődik Brian Boyd evolúciókutató On the Origin of Stories (A történetek eredete) című könyve. Hasonló kérdést tesz fel David Sloan Wilson a Darwin’s Cathedral (Darwin katedrálisa) című könyvében. Wilson a Binghamtoni Egyetem elismert biológia- és antropológiaprofesszora, aki számos elismerésben részesült a munkájáért. Nemrég a Nemzeti Tudományos Alap (National Science Foundation) is támogatásban részesítette, hogy az evolúciókutatással kapcsolatos programját országos konzorciummá tudja bővíteni. Wilson annak lehetőségét kutatja, hogy a kultikus történetek (az ő esetében kimondottan a vallásos történetek) olyan csoporttá egyesítik-e a befogadóikat, amelyet meghatározott evolúciós előnyök jellemeznek.6

Ezeknek a kérdéseknek a megválaszolása túlmutat a könyvön (hiszen írói csak óvodapedagógusok), mindazonáltal a kognitív kutatók, idegtudósok és evolúciókutatók között folyó párbeszéd meggyőzően világít rá a mesemondás jelentőségére, ezért érdemes betekintést nyernünk ebbe a világba is.

Egyszerűen fogalmazva, az ember rendkívüli mértékben társas lény, úgy is mondhatjuk, „szuperszociális” faj. A fajként és ebből adódóan az egyénként elért sikereink is nagyrészt annak köszönhetők, hogy képesek vagyunk együttműködni és versenyezni egymással. A családunkkal, a törzsünkkel és a szomszédainkkal való együttműködés és versengés közötti vékony határvonalon lépkedünk, és ez vezetett azoknak a nagyszerű eszközöknek a kialakulásához, amelyekkel információt oszthatunk meg vagy tarthatunk vissza, következtethetünk mások szándékaira, ráerőltethetjük másokra a saját akaratunkat, vagy éppen titokban tarthatjuk a gondolatainkat.

A mesemondás ezen alapvető eszközök egyike. Általa osztjuk meg másokkal, mi történt velünk, minek a bekövetkezésében reménykedünk, vagy hogy éppen mit szeretnénk tenni. Jennifer Aaker, a Stanford Üzleti Iskolájának marketingprofesszora megállapította, hogy ha az információk egy történet részét képezik, akkor akár 22-szer jobban emlékezünk rájuk, mint amikor csak a tényeket halljuk.7 Emellett a történetmondás az emberek legfőbb módszere arra, hogy hazugság révén félrevezessenek másokat, vagy legalábbis megkíséreljék ezt. A szorult helyzetbe kerülő négyévesek többsége önkéntelenül is történeteket eszel ki, hogy elkerülje a kellemetlen igazságot.8 Azonban úgy tűnik, a felnőttek sem sokkal jobbak: a nyilvános kommunikáció 65 százalékát pletykák teszik ki.9

A történetek azonban sokkal többre képesek annál, mint hogy csak igazságokat és hazugságokat közvetítsenek. A kasszasikerek, a sikerkönyvek és a 30 000 éves barlangfestmények bizonyítják, hogy a történetek világszerte lebilincselik az embereket. Pénzt adunk ki a jó történetekért, holott, mint ahogy arra Brian Boyd is rávilágít, „az elbeszélő és a hallgató egyaránt tudja, hogy soha nem történtek meg, és nem is fognak”. Miért?

Az igazmondás vagy a hazugság puszta véghezvitelén kívül az emberek arra is használják a történeteket, hogy felhívják magukra a figyelmet, tettekre sarkalljanak másokat, viselkedéseket és érzelmeket váltsanak ki és bizalmat ébresszenek. A történetmondás az elsődleges eszköze annak, hogy értékeket adjunk át a társadalmi csoportunk tagjainak, többek között a szülők a gyerekeknek. Ahogy a The Atlantic egyik cikke megjegyzi, „a történetek lehetőséget biztosítanak az embereknek arra, hogy úgy érezzék, ráhatásuk van a világra. Lehetővé teszik, hogy észrevegyük a mintázatokat a zűrzavarban […], a létkérdések megoldásának egyik módját jelentik”.10

Talán most már értjük, miért mondta David Sloan Wilson azt, hogy a kulturális és vallási történetek evolúciós előnyben részesíthetik a befogadóikat. Szerinte ugyanis a közösség tagjai közötti együttműködés mindig is kulcsfontosságú volt az emberi túlélés szempontjából, és „egy tökéletes isten imádata és szolgálata összehasonlíthatatlanul nagyobb motiváló erővel bír, mint egy tökéletlen szomszéd szeretete és szolgálata”.11 Más szóval, „egy felhasználóbarát és adaptív viselkedéseket előmozdító, képzelt hitrendszer felül fog kerekedni az olyan valószerű hitrendszereken, amelyek megértéséhez doktori fokozat szükséges”.12 Fontos felismerni, hogy Wilson nem arról beszél, hogy a vallási meggyőződések képzeletbeliek (vagy valósak), hanem csak azt állítja, hogy akár valósak, akár nem, mélyen átitatják őket az olyan történetek, amelyek hatással vannak a viselkedésünkre.

A legtöbb szülő nap mint nap megtapasztalja ezt. A gyerekek hajlamosak azokról a történetekről beszélni vagy azokat eljátszani, amelyeket nemrég hallottak, olvastak vagy láttak, legyen az egy Harry Potter-könyv vagy egy Disney-film. A felnőttek is hasonlóan vannak ezzel, szállóigéket ismételgetnek a kedvenc filmjükből, vagy akár még utánozzák is a kedvenc szereplőjük bohókás viselkedését.

A történetmondás az egyik elsődleges módja annak, ahogyan a szülők a gyerekeknek, vagy az egyik ember a másiknak a kultúrát, vagyis a jelentést közvetíti. És nemcsak a jelentéseket adjuk így át, hanem a létezésmódokat is. A viselkedést. A hangnemet. A tartást. A családtörténetet. „Miközben hallunk kibontakozni egy történetet, az agyhullámaink ténylegesen elkezdenek összehangolódni a beszélő agyhullámaival” – írja Elena Renken.13 Renken Uri Hasson munkájára építve fogalmazta ezt meg, aki a Princeton Egyetem pszichológia- és idegtudományi professzora, akinek történetmondásról és kommunikációról szóló TED-előadását is érdemes meghallgatni.

A történetmondás az érintés mellett az intimitás és a bizalom megteremtésének egyik leghatékonyabb eszköze. Azok az emberek, akik gyakran osztanak meg történeteket egymással, általában sajátos és tartós köteléket alakítanak ki. Ez az oka annak, hogy a Psychology Today tudományos ismeretterjesztő blog szerint a felolvasás az egyik legjobb módszer arra, hogy a szülők boldog gyermeket neveljenek.14 A tartalom szinte lényegtelen. Érzelmi intimitásra vágyunk, és a történetek megosztása szinte mindennél jobban képes ennek a megteremtésére.

Jonathan Gottschall nagy horderejű, The Storytelling Animal (A mesemondó állat) című könyvében azt írja, hogy a kitalált történetek „együttérzőbbé tesznek minket, és jobban tudunk tájékozódni általuk az élet nehéz helyzeteiben”.15 Gottschall a valós élet főpróbáiként írja le a történeteket. Marco Iacobonit, a UCLA úttörő idegtudósát idézi, aki a tükörneuronok tanulmányozásával foglalkozik: „Együttérzünk a kitalált karakterekkel […], mert szó szerint mi is ugyanazokat az érzéseket éljük át.”16 A történetmondás nem evolúciós hiba, mert „a kitalált történetek […] a hasznunkra válnak”.17

Reméljük, hogy ez a könyv arra sarkallja majd az olvasót, hogy magáévá tegye a történetmondás hagyományát.

A történetmondás velünk született lehetőség, amelyhez nincs szükség a tudományos szakszavak ismeretére. Egyébként is azzal telik a napjaink nagy része, hogy történeteket osztunk meg hol magunkkal, hol a munkatársainkkal, hol a barátainkkal. Gottschall találó megfogalmazásában „a történet olyan az embernek, mint a halnak a víz”.18 Minden eszközünk megvan tehát a történetmeséléshez. Most már a történetét is ismerjük. Ha tudatosan felvállaljuk ezt a szerepet a gyermekünkkel való kapcsolatunkban, ugyanazt az utat járjuk végig, amelyet több millió szülő és gondozó megtett már. Egy kis gyakorlás után akár még arra is rájöhetünk, hogy kivételes mesemondók vagyunk. Annyi azonban bizonyos, hogy a mesemondásból fakadó érzelmi kötelék örök ajándék lesz számunkra és a gyermekünk számára is.

Egy történetet épp olyan sokféleképpen el lehet mondani, mint ahány ember él a Földön. A könyvben ismertetett módszert intuitív mesélésnek nevezzük, ami azt jelenti, hogy nincs szükség hozzá előkészületekre. Az adott helyzetben találjuk ki a történetet. Ez első pillantásra nehezebbnek tűnhet, mint pusztán elismételni egy klasszikus tündérmesét, de amint ráérzünk a lényeget képező vázra – amit mi mesemondási huroknak neveztünk el –, rájövünk, hogy olyan egyszerű, mint az egyszeregy. Nem kell gondolkozni rajta, csak csinálni.

Azt szeretjük ebben a módszerben, hogy mindenki számára lehetővé teszi, hogy színes és egyedi módon fejezze ki önmagát és családi értékeit. Ez a módszer mindenkinek megfelelő, mert a folyamatról szól, nem pedig a tartalomról. Ahogy ki fog derülni, a kifejezési módok sokszínűsége jól illeszkedik a cseperedő, érő és néha nehéz életeseményekkel szembenéző gyerekekhez.

Megmutatjuk, hogy működik: készítsünk varázshajót gallyakból és fűszálakból. Vagy tésztából, számítógép-alkatrészekből, szőnyegdarabokból. Bármiből. Ezután pedig hagyjuk játszani vele a gyereket. Még az sem számít, ha a hajó elsüllyed. Csak nevessünk. Később, ebéd után vagy egy csendesebb órában, mondjunk mesét egy olyan egérről (vagy tündérről, hangyáról stb.), aki egy kis hajóra lelve kalandra indul.

Nem jön össze a varázshajó? Akkor építsünk helyette kunyhót vagy erődöt! Induljunk ki a gyerekünk hátizsákjából, egy eldobott rágóból vagy egy fából, amelynek ágai furcsa szöget zárnak be. Bármi jó lehet. Emeljünk ki egy-két konkrét dolgot (vagy eseményt) a napunkból, ezek fogják lehorgonyozni a történetünket.

Ez a technika beleszövi a valóságot a képzelet világába, majd a képzeletet a valóságba. Ezt követően a gyerekek valószínűleg el akarják majd játszani a történet egy részét, és ilyenkor szükségük lehet egy hajóra. Ez a mesemondási hurok – egy valós helyzet, amelyet a képzeletünk továbbgöngyölít, és amelynek új, valós esemény lesz a végeredménye –, amely bármilyen formában megvalósulhat. Akár így is ábrázolhatjuk:

A kezdő mesemondó általában egyszerű, légből kapott történetekkel indít, a gyakorlott történetmesélő azonban elkezdi észrevenni a hurkokat a különféle helyzetekben, például amikor egy csapat civakodó gyerekbe botlik. Természetesen meg is szidhatja őket, de a legtöbbször hatékonyabb, ha elmond nekik egy mesét. A közösen hallgatott történet egyesíti őket, míg a szidás csak a megosztottságot hangsúlyozza. A gyerekek a mese hatására lehetőséget kapnak arra, hogy csoportként szervezzék újra magukat, és eljátsszák a történetet. Két mindenre elszánt kalózcsapat száll szembe az óceán legnagyobb polipjával. Ehhez mindenkire szükség lesz! A mese egy új valósággá formálja a valós eseményt.

Lássunk egy másik példát: tegyük fel, hogy egy gyereknek fáj a foga. A szülők számára gyötrelmes végignézni a gyerekük szenvedését. Fogorvoshoz viszik, gyógyszert adnak neki, mégis lehetnek olyan dolgok, például a kibújófélben lévő őrlőfogak, amelyekre nincs gyógyír. Ilyenkor nem adhatunk mást, csak egy jégkockát és egy mesét.

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy gyerek, akinek fájt a foga, és már annyira elege lett a szenvedésből, hogy elindult keresni valamit, amivel csillapíthatja a fájdalmait. Útközben találkozott egy hóddal, akinek állandóan rágnia kellett, mert egyfolytában nőtt a foga.

– Azt hiszed, tudod, mi a fájdalom? – kérdezte az állat kissé gorombán, és még beszéd közben is rágta a fát.

Ezután a gyerek egy szomorú elefánttal találkozott, aki átérezte a gondját:

– Életem egyik legfájdalmasabb élménye volt agyarat növeszteni.

Aztán jött egy krokodil, aki kicsit harapós hangulatban volt. Aztán következett egy cápa. Majd egy kardfogú tigris. Mindegyik máshogy viselkedett, akadt, amelyik vigasztalni próbálta, míg mások csak zsémbeltek vele. A vándorúton járó gyerek végül egy bánya mélyén kötött ki, ahol egy öreg törpére talált, aki fogakat bányászott a fogtündérnek.

– Azokért az őrlőfogakért keményen meg kell dolgozni – árulta el. – Fel kell másznom a gyerek orrába, és addig kell rángatnom a fogát, amíg le nem jön. Nem csoda, hogy fáj.

Mindez nem fogja megszüntetni a fájdalmat a gyermek állkapcsában, de az együttérző szavak és a humor talán segít neki kitartóbbnak lenni. Ez maga a mesemondási hurok – egy valós esemény átalakítása egy olyan eseménnyé, amely több jelentést hordoz. Ez egy semmihez sem fogható eszköz a szülők kezében.

A mesemondási hurok olyan út, amelynek a gyerekekkel közösen vágunk neki. Néha órákig tart. Néha csak pár percig. A legtöbbször csak a szórakozás kedvéért tesszük (és kezdők esetében általában ez a legjobb), de miközben tökéletesítjük magunkban a módszert, azt fogjuk tapasztalni, hogy meglepően könnyen tudunk egyre mélyebb jelentésrétegeket belefoglalni a történetbe. Végtére is az evangéliumok és a Védák is történetek.

A képzelet világában számtalan módon kezdődhetnek és végződhetnek a történetek, ebben a könyvben azonban arra összpontosítunk, hogy a valós világ tárgyait vagy eseményeit emeljük be a mesékbe. Ezáltal segítünk a gyerekeknek és önmagunknak hidat építeni a valóság és a képzelet között. Idővel talán már nem is lesz szükség erre a stratégiára, de a kezdő mesemondók azt tapasztalhatják, hogy ez az egyszerű gyakorlat a lehetőségek sokaságát nyitja meg a felfedezéshez mind a valóság, mind a képzelet birodalmában. A mese pedig hidat képez a kettő között.

Képzeljük el hurokként az utat – át a hídon, majd vissza. Ha befűznénk egy cérnát, és magunkkal vinnénk mesélés közben, azt tapasztalnánk, hogy egy öltés keletkezett a valóság és a képzelet között. A gyakorlott mesemondó több száz öltéssel gazdagítja a valóság szövetét. Több tucat hidat épít, és gondosan helyezi el őket, kiválasztja azokat a helyeket, amelyek megfelelők a gyermek életkorának és a családi értékeknek. Annak a gyereknek, aki vele tart ezekre az utakra, nem lesz gond átkelni ezeken a hidakon, mert ő is folyamatosan beleszövi a képzelet sűrű szövetét az otthona, a lakókörnyezete, a városa nagyon is valóságos helyeibe és dolgaiba. Olyan kíváncsiság ébred benne, amely egy életre szól. Az ilyen gyerek a leghétköznapibb tárgyakban is ajtókat fog látni. Mint ahogy maga a mesélő is.

Részben azért sikeres ez a mesemondási módszer, mert nem igényel sok előkészületet. Bár a memorizálást vagy felkészülést igénylő módszerek céljai hasznosak, maguk a módszerek nehéznek bizonyulhatnak az olyan szülők és tanárok számára, akiknek nincs elég idejük vagy motivációjuk végigvinni őket. Ehhez hasonló módon, ha a mesélő történetmondás közben próbálja előre megjósolni vagy előkészíteni a történet végét, jó eséllyel eltereli a figyelmét a lényegről, és kudarcba fullad a története. A gördülékeny és erőfeszítés nélküli mesélés kulcsa az, hogy végig jelen legyünk, és hagyjuk magától haladni a történetet.

Más szóval ne egy forgatókönyvet, egy hatásos kezdést vagy lezárást keressünk. Nem baj, ha nem tudjuk, hogy fog pontosan kinézni a történet. Csak keljünk át azon a különös hídon, és hagyjuk szabadon szárnyalni a képzeletünket. Amikor a történet véget ér, lezárjuk a hurkot, ezzel visszakanyarítjuk mesénket a valósághoz, majd teret engedünk a játéknak.

Első lépésként keressünk egy hétköznapi tárgyat a gyerek környezetében. Ez lehet egy játék, egy korábban felkeresett hely, vagy akár egy pillangó, amelyet a gyerek látott a délutáni sétán. Bármi is az, ügyeljünk arra, hogy olyasmi legyen, ami a mi figyelmünket is felkeltette. A mesemondó maga is fontos része a történetnek, ő sem hiányozhat belőle.

Például lehet, hogy egy domboldalon ülünk, és a fűben játszunk néhány babával. A domb alján egy kis patak csörgedezik. Egy csendes időszakban, mondjuk ebéd után, mesélhetünk az egyik babáról, amelyik elment úszni a patakba, amikor senki sem látta. Itt a baba jelenti a horgonyt, az első lépést a hídon, és innentől a történet könnyedén folytatódik minden előzetes tudás vagy felkészülés nélkül. Vajon hogy érzi magát a baba séta közben? Lassan és óvatosan lépked? Lopakodik és bujkál? Kicsit ügyetlen? Megbotlik, és nagyot csobbanva beleesik a vízbe? Miket lát? Miközben a történet egyik eseménytől a másik felé tart, tanúi leszünk annak, ahogy a baba végigsétál a képzeletünkön. Mit tesz, amikor a vízpartra ér? Ez rajtunk és az adott pillanat sajátságain múlik.

Lehet, hogy ez néhány embernek erőltetettnek tűnik, de eljön az a pillanat, amikor a történet magával ragadja a mesélőt. Olyan, mintha éppen átkelnénk egy hídon, és nem igazán tudnánk, merre tartunk, csak vakarjuk a fejünket, aztán hirtelen megpillantjuk a másik oldalt, szélesen elmosolyodunk, és futásnak eredünk. „Azt akarom, hogy a baba csónakba üljön egy rákkal.” Ez az, amit keresünk, nem egy előre begyakorolt elbeszélés, mert innentől kezdve a történet irányítja önmagát. Az elbeszélő teljesen elmerül a képzeletében, és már semmi sem tereli el a figyelmét. Az izgatottsága pedig átragad a gyerekre is. Szinte nem is számít, merre tart vagy hogyan végződik a történet. Amikor véget ér, a gyerek már más szemmel fog a babájára nézni. Lehet, hogy el akarja játszani a mesét. Lehet, hogy szüksége lesz hozzá egy rákra. Vagy az is lehet, hogy új kalandra akar indulni a babájával. Valójában ez az, amit el akarunk érni.

Az is lehet, hogy egy tevékenységben, például az ugrókötelezésben találjuk meg a hidat. Ebben az esetben mesélhetünk egy hangyáról, aki nagyon szeretett ugrókötelezni, és egy hernyóról, aki szeretett volna csatlakozni hozzá. Mi jut eszünkbe, ha egy ugrókötelező hangyára gondolunk? És ha egy hernyóra? Nehéz lehet neki annyi lábat egyszerre mozgatni. Az ehhez hasonló egyszerű történetek izgalommal tölthetnek meg egy eseménytelen délutánt. Ha a meséket követő játék során a gyermek visszatér az ugrókötélhez, már más miatt fog kacagni rajta. Lehet, hogy eljátssza, milyen lehet a hernyónak egyszerre egy lábbal átugrania a kötelet. Lehet, hogy építenünk kell egy óriási hernyót.

A mesét követő játék csak lehetőség. Nem kell sem erőltetni, sem bátorítani. A történet pusztán teret ad neki. Utat nyit a játékra, mert olyan valós dolgokat (horgonyokat) ad a kezünkbe, amelyeket már ismerünk a történetből. De a gyereknek kell eldönteni, hogy rálép-e erre az útra. Ha a mesemondás rendszeres szokássá válik, látni fogjuk, milyen gyakran folytatódnak játékban a történetek, és fordítva. Ez a mesemondási hurok varázsa. De nem fog minden alkalommal megtörténni, és fontos hagyni, hogy a gyerek szabadon döntsön. Azt is fontos elfogadni, hogy a történeteink egy része félresikerül. És ez nem is baj.

Az ebben a fejezetben felsorakoztatott példák többnyire esetlegesek, mert a legtöbb mesélő szintén véletlenszerű helyzetekből indul ki. Az egyszerű történetek révén kialakított intimitás idővel lehetővé fogja tenni pár mesemondónak, hogy a gondterhelt pillanatokban is hidakat fedezzenek fel, például egy sérülés, egy problémás társas élmény vagy egy szeretett személy halála esetén. A későbbi fejezetekben részletesebben is érintjük ezeket a témákat, most is mutatunk azonban egy egyszerű példát.

Képzeljünk el egy gyereket, aki hajlamos elhagyni a kabátját az iskolában, a parkban, a barátainál stb. Ez könnyen ingerültté teheti a szüleit, akik szidalmazással próbálhatják rávenni arra, hogy ne feledkezzen meg a kabátjáról. A gyerek félszegen megígéri, hogy legközelebb jobban figyel, de ez nem következik be, a feledékenysége pedig kényelmetlen témává válik közte és a szülei között.

Építsünk hidat ebből a kabátból, és kerekítsünk belőle egy olyan történetet, amelyben egy medve úszás előtt levette magáról a bundáját. A parton hagyta, megfeledkezett róla, és később szégyenkezve állított haza meztelenül. Lehet, hogy beköszöntött a tél, és neki meg kellett keresnie a bundáját, viszont mire megtalálta, a mókusok és a nyulak már sátrat építettek belőle. Egy ilyen történet megnevetteti a gyereket, miközben szelíden, de hatékonyan, minden szemrehányás nélkül közvetíti felé az üzenetet. Lehet, hogy a későbbiekben is el fogja hagyni a kabátját, de ekkor már a kezünkben lesz egy irodalmi eszköz, amellyel eloszlathatjuk a feszültséget. A „Hékás, nehogy meztelen medveként gyere haza!” felkiáltással mókásan és kedvesen emlékeztethetjük arra, hogy ne feledkezzen meg a kabátjáról. Az ilyen történetek összehozzák a gyerekeket és a szülőket, nem pedig a bajkeverő és az igazságosztó szerepét osztják rájuk.

Jegyzetek

1Boyd, Brian: On the Origin of Stories. Cambridge, Belknap Press, 2009, 117.

2Brogaard, Berit: „Parental Attachment Problems”, Psychology Today, 2016. november, www.psychologytoday.com/us/blog/the-mysteries-love/201611/parental-attachment-problems.

3Yong, Ed: „The Desirability of Storytellers”, The Atlantic, 2017. december, www.theatlantic.com/science/archive/2017/12/the-origins-of-storytelling/547502.

4Shedlock, Marie L.: The Art of the Storyteller. New York, D. Appleton and Company, 1915, xiii.

5Boyd, Brian: On the Origin of Stories, 2.

6Wilson, David Sloan: Darwin’s Cathedral. Chicago, University of Chicago Press, 2003.

7Aaker, Jennifer: „Harnessing the Power of Stories”, Lean In, 2014, leanin.org/education/harnessing-the-power-of-stories..

8Vitelli, Romeo: „When Does Lying Begin?”, Psychology Today, 2013. november, www.psychologytoday.com/intl/blog/media-spotlight/201311/when-does-lying-begin.

9Healy, Ben: „Gossiping Is Good”, The Atlantic, 2018. július, https://www.theatlantic.com/magazine/archive/2018/07/gossip-is-good/561737.

10Delistraty, Cody C.: „The Psychological Comforts of Storytelling”, The Atlantic, 2014. november, www.theatlantic.com/health/archive/2014/11/the-psychological-comforts-of-storytelling/381964.

11Wilson, David Sloan: Darwin’s Cathedral, 176.

12Wilson, David Sloan: Darwin’s Cathedral, 99.

13Renken, Elena: „How Stories Connect and Persuade Us”. NPR, 2020. április, www.npr.org/sections/health-shots/2020/04/11/815573198/how-stories-connect-and-persuade-us-unleashing-the-brain-power-of-narrative?t=1623084549683.

14Allyn, Pam: „10 Ways to Raise a Happy Child”, Psychology Today, 2013. július, www.psychologytoday.com/intl/blog/litlife/201307/10-ways-raise-happy-child.

15Gottschall, Jonathan: The Storytelling Animal. New York, Houghton Mifflin Harcourt Publishing Co., 2012, 199.

16Iacoboni, Marco: Mirroring People. New York, Picador, 2009, 4.

17Gottschall, Jonathan: The Storytelling Animal, 67.

18Gottschall, Jonathan: The Storytelling Animal, xiv.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0