A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ian McDonald: Luna – Wolf Moon

Gollancz an imprint of Orion Publishing Group, London, 2017

Fordította: Tamás Gábor

Borítótipográfia és tördelés: blacksheep-uk.com, Kovács Mária

Copyright © 2017 by Ian McDonald

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2018

Cover art © blacksheep-uk.com

Hungarian edition © GABO, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-880-8

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Enidnek

TARTALOMJEGYZÉK

Ordashold

Szereplők

A bukás után: 2103. kos

1. 2105. szűz

2. 2105. szűz–mérleg

3. 2103. kos–2105. ikrek

4. 2105. mérleg

5. 2105. mérleg–skorpió

6. 2105. ikrek

7. 2105. mérleg–skorpió

8. 2105. skorpió

9. 2105. oroszlán–szűz

10. 2105. skorpió

11. 2105. skorpió

Szószedet

Hawaii naptár

ORDASHOLD (WOLF MOON)

A kalendárium a mai Amerikai Egyesült Államok északkeleti részén élő indiánoktól vette át a hónapok megnevezését.

Ordasholdnak (Wolf Moon) hívják a januári holdat, amikor a farkasok éhesen vonítanak – ez a legnagyobb hidegek, a sötétség holdja.

SZEREPLŐK

Corta

Ariel Corta: egykori ügyvéd a Clavius-féle bíróságon

Marina Calzaghe: Ariel Corta titkárnője és testőre

Robson Corta: Rafa Corta és Rachel Mackenzie fia

Luna Corta: Rafa Corta és Lousika Aszamóa lánya

Lucas Corta: Adriana második fia. A Corta Hélio csonmuja

Wagner Corta (Lobinho): Adriana Corta negyedik (kitagadott) fia. Elemző és holdi farkas

Dr. Carolina Macaraeq: Adriana Corta magánorvosa

Madrinhák

Flavia: Carlinhos, Wagner és Lucasinho Corta méhanyja

Elis: Robson és Luna Corta méhanyja

Mackenzie Művek

Robert Mackenzie: a Mackenzie Művek alapítója, nyugdíjas ügyvezető

Jade Szun-Mackenzie: Robert Mackenzie második okója

Alyssa Mackenzie: Robert Mackenzie okója (m.)

Duncan Mackenzie: Robert és Alyssa Mackenzie legidősebb fia, a Mackenzie Művek ügyvezető igazgatója

Anasztaszja Voroncova: Duncan Mackenzie okója

Apollinaire Voroncova: Duncan Mackenzie kedzsi-okója

Adrian Mackenzie: Duncan és Apollonaire legidősebb fia, Jonathon Kayode, a holdsas okója

Denny Mackenzie: Duncan és Apollonaire legkisebb fia. Hadley Mackenzie halála óta a család első pengéje

Mackenzie Hélium

Bryce Mackenzie: Robert Mackenzie kisebbik fia, a Mackenzie Művek gazdasági főosztályának vezetője, számos „örökbe fogadott gyerek” apja

Hoang Lam Hung: Bryce Mackenzie örökbe fogadott gyereke, rövid ideig Robson Corta okója

Analiese Mackenzie: Wagner Corta sötét amorja a férfi sötét formájában

Aszamóák

Lousika Aszamóa: az AKA kotokójának omahenéje

Abena Aszamóa: politológiahallgató és Lucasinho Corta alkalmankénti amorja

Kodzso Aszamóa: Lucasinho Corta csoporttársa és holdjáró

Adeladzsa Oladele: Lucasinho Corta (futó) amorja

Afi: Abena csoporttársa Twében

Szunok

Szun úrnő: Shackleton özvegye, a Dajjang ügyvezető igazgatójának nagyanyja

Szun Csejüan: a Dajjang ügyvezető igazgatója

Szun Kianjin: a Dajjang jingjunja (ügyvezető igazgatóhelyettes)

Szun Livej: a Dajjang pénzügyi igazgatója

Jade Szun: Robert Mackenzie okója

Tamsin Szun: a Dajjang jogi osztályának vezetője

Darius Mackenzie-Szun: Jade és Robert Mackenzie fia

Amanda Szun: Lucas Corta korábbi okója

VTO

Valerij Voroncov: a VTO alapítója, a VTO Űr ügyvezető igazgatója

Jevgenyij Voroncov: a VTO Hold ügyvezető igazgatója

Valentyina Voroncova: a Szent Péter és Pál VTO-komp parancsnoka

Dr. Volikova: Lucas Corta magánorvosa

Grigorij Voroncov(a): Lucasinho Corta korábbi amorja

Holdi Fejlesztési Vállalat

Jonathon Kayode: a holdsas: a Holdi Fejlesztési Vállalat elnöke

Vidjá Rao: közgazdász és matematikus, a Fehér Nyúl és a Holdi Társaság tagja, a függetlenség nyílt támogatója

A Pillanat Urainak Rendje

Flavia madrinha: miután száműzték Boa Vistából, csatlakozott a rendhez

Odunlade Aboszede Adekola mãe-de-santo: a Pillanat Urainak Rendje szentanyja

Loa irmã: Adriana Corta gyóntatója, nővér

Meridián/Dél Királynője

Mariano Gabriel Demaria: az orgyilkosképző, a Hétharangos Iskola igazgatója

A Farkasok

Amal: a meridiáni Kék Farkasok falka vezére

A BUKÁS UTÁN: 2103. KOS

– Vigyetek el a Földre! – mondta Lucas Corta. A személyzet kicsatolta és kiemelte a holdpányva kapszulájából, és kihűlten, kiszáradtan, oxigénhiányos állapotban vonszolták el a zsiliphez.

– A Szent Péter és Pál VTO-komp fedélzetén van, senhor Corta – mondta a zsilipkezelő, ahogy zárta a nyomásbiztos ajtót.

– Menedékben – suttogta Lucas, és elhányta magát. Öt órán át tartotta magát, mialatt a kapszula maga mögött hagyta a megsemmisülő Corta Héliót. Öt óra, miközben célzott csapásokat mérve elpusztították a Luna tengerein található ipari létesítményeit, mialatt támadó programok fagyasztották be a számláit, mialatt Mackenzie-pengék belezték ki a városát. Míg testvérei kést húztak elő a Corta-ház védelmére, ő menekült, keresztül a Termékenység tengerén, aztán fölfelé, egyre messzebb a holdtól.

„Mentsd a céget! – mondta Carlinhos. – „Van terved?”

„Mindig van tervem.”

Öt órán át pörgött egyre távolabb a Corta Hélio pusztulásától, akárha robbanás után maradt törmelék lenne. Aztán a kezek nyújtotta vigasz, a hangok melegsége, az őt körülvevő hajó szilárdsága – hajó, és nem holmi alumíniumból, műanyagból készült játékszer – ellazították a feszes izmok csomóit, és elokádta magát. A VTO kikötésért felelős személyzete hozta is a hordozható porszívót.

– Segít, ha ehhez az irányhoz igazodik, senhor Corta – mondta a zsilipet kezelő nő. Fóliatakarót terített Lucas vállára, miközben a személyzet más tagjai fölfelé fordították és beterelték a liftbe. – Hamarosan ismét holdi nehézkedésbe visszük.

Lucas érezte a lift mozgását, és ahogy a zsilip forgási nehézkedése belekapaszkodik a lábába. „Föld” – próbálta kinyögni. A szó vérbe fulladt. Mellkasában kipukkadt hólyagocskák szörcsögtek. Még odalenn, a Termékenység tengerében belélegezte a vákuumot, amikor Amanda Szun megpróbálta megölni. Hét másodpercen át volt kitéve a pőre holdfelszínnek. Semmi űrruha. Semmi levegő. Kilélegzés. Ez volt a holdjárók legelső szabálya. Kiüríteni a tüdőt. Elfeledkezett róla, mindent elfelejtett, csak a holdpányvaállomás zsilipjét nézte ott, az orra előtt. A tüdeje megrepedt. Most már ő is holdjáró volt. Kitűzőt kellene kapnia: Luna úrnőt, akinek az arca egyik fele fekete bőr, a másik fehér koponya. Lucas Corta nevetett. Egy pillanatig azt hitte, mindjárt fuldokolni kezdett. Véres köpet és nyák gyűlt tócsába a lift padlóján. Jól érthetően kell beszélnie. Ezeknek a Voroncov-nőknek meg kell érteniük.

– Vigyetek le a földi nehézkedésbe – közölte.

– De senhor Corta… – kezdte a zsilipkezelő.

– Le akarok menni a Földre – mondta Lucas Corta. – El kell jutnom a Földre.

***

Egy rövidnadrágon kívül semmi nem volt rajta, úgy hevert az egészségügyi központ diagnosztikai ágyán. Világéletében utálta a rövidnadrágot: nevetséges és gyerekes viselet. Soha nem volt hajlandó ilyet viselni, még akkor sem, amikor ez lett a divat, márpedig ez lett, hiszen a Holdon minden divat megfordul. A puszta bőr jobb lett volna – jól viselte volna a meztelenség méltóságát.

A nő a diagnosztikai ágy lábánál állt. Érzékelőkkel és fecskendőkkel ellátott karok vették körül, mintha holmi istenség lenne. Fehér bőrű, középkorú, kimerült nő. Mindent az ellenőrzése alatt tartott.

– Galina Ivanovna Volikova vagyok – szólalt meg. – Én leszek a személyi orvosa.

– Lucas Corta – krákogta Lucas.

Dr. Volikova jobb szeme megrebbent, ahogy orvosi interfészén olvasott valamit.

– Légmell. Multifokális mikroagyvérzések… Tíz perc választotta el egy feltehetően végzetes kimenetelű agyi vérömlenytől. Szaruhártya-sérülés, bevérzések mind a két szemgolyóban, szétpukkant légzőhólyagok. És egy beszakadt dobhártya. Amit helyrehoztam.

Mosolya – éppen csak látható, pengevékony ajkú mosoly –  a komor szórakozás jele, és Lucas tudja, hogy képes lesz együttműködni a nővel.

– Meddig… – sziszegte. Bal tüdejében üvegszilánk csikorog.

– Legalább egykeringésnyi idő, mielőtt kiengedem innen – közölte az orvos. – És ne beszéljen.

Egykeringésnyi idő: huszonnyolc nap. A fiatal Lucas tanulmányozta a kompok fizikáját, az okosan megválasztott, minimális energiafelhasználású keringési pályákat, amelyeket a Hold köré szőttek: kétszer érintkeznek, majd parittyakőként repülnek vissza, a Föld felé. Hátrabukfences, orbitális pályamódosításnak nevezték az eljárást. A matematikáját nem értette, de a Corta Hélio része volt, ezért, ha a részleteket nem is, az alapelveit meg kellett tanulnia. Hurkok a Hold és a Föld körül, mialatt a Föld és a Hold leírja a maga keringési pályáját a Nap körül, a Nap és a maga világai pedig egyre járják negyedmilliárd éves táncukat a galaktikus középpont körül. Minden mozog. Minden a nagy tánc része.

Új hang, új alak az ágy lábánál: alacsonyabb, izmosabb dr. Volikovánál.

– Hall engem? – tisztán, dallamosan csengő női hang.

– Igen.

– És beszél is – recsegi Lucas. Az alak kilép a fényre. Két világ ismeri Valentyina Valerjovna Voroncova kapitányt, mégis hivatalosan bemutatkozik Lucas Cortának.

– Üdvözlöm a Szent Péter és Pál fedélzetén, senhor Corta.

Valentyina kapitány zömök, erős testfelépítésű nő: földi izmok, orosz arccsont, kazah szempár. Két világ tudta azt is, hogy ikertestvére, Jekatyerina a Kazanyi Miasszonyunk kapitánya. Mondabeli nők a Voroncova kapitányok. Az első monda szerint egypetéjű magzatok, akik más és más méhanyában, egymástól eltérő nehézkedésben fejlődtek. Az egyik az űrben született, a másik a Földön. A másik kiirthatatlan monda szerint veleszületett telepátián, a kommunikáción túlmutató mély és intim azonosságon – kvantummágián – osztoztak egymással, bármekkora távolság is választotta el őket. A harmadik mítosz szerint rendszeresen cserélgették a VTO két kompjának irányítását egymás között. Az ikerkapitányok mondái közül Lucas Corta egyedül ebben hitt. Ne engedd, hogy az ellenségeid kiismerjenek!

– Ha jól tudom, még nem tájékoztatták a holdi helyzetről – mondta Valentyina kapitány.

– Készen állok.

– Aligha. Lucas, ennél rosszabb híreket nem is tudok mondani. Amit csak ismert, minden elveszett. Carlinhost, az öccsét, megölték, amikor João de Deust védte. Boa Vistát elpusztították. Rafael a nyomásvesztésben halt meg.

Öt óra egyedül a komp felé vivő pályán, és közben csak a fülke fala meredt vissza rá: Lucas képzelete komor lehetőségeket vett számba. Látta már maga előtt halott családját, a városát összetörten, látta az egész birodalmát összeomlani. Számított Valentyina Voroncova híreire, de attól még olyan súlyos csapást mért rá, olyannyira kisöpört belőle mindent, akár maga a vákuum.

– Nyomásvesztésben?

– Jobb, ha most nem beszél, senhor Corta – mondta dr. Volikova.

– A Mackenzie Művek pengéi felrobbantották a felszínre nyíló zsilipet – szólalt meg Valentyina kapitány. – Rafael mindenkit az óvóhelyre terelt. Úgy hisszük, lemaradók után kutatott, amikor kiszökött a nyomás a lakrészből.

– Ez rá vallana. Valami nemes és ostoba tett. Luna? Robson?

– Az Aszamóák kimentették a túlélőket, és elvittek mindenkit Twébe. Bryce Mackenzie már beadta a keresetet a Clavius-féle bíróságnak, hogy hivatalosan is örökbe fogadja Robsont.

– Lucasinho? – Mostanra megvolt a kellő érzelmi erő, a teste fölötti irányítás, hogy kimondhassa a nevet, amit elsőnek akart elkiáltani. Ha Lucasinho meghalt, felkel az ágyból és kisétál a zsilipen.

– Biztonságban van Twében.

– Az Aszamóákban mindig megbízhattunk. – A tudat, hogy Lucasinho biztonságban van, napforró örömöt jelentett: héliumot fúziós hőfokon.

– Ariel testőre segített elmenekülnie Bairro Altóba. Ott rejtőzködik. Akárcsak a testvére, Wagner. A meridiáni falka ad neki menedéket.

– A farkas és a nyomorék – suttogta Lucas. – És a cég?

– Robert Mackenzie nekilátott bekebelezni a Corta Hélio infrastruktúráját. Szerződéseket ajánlott a korábbi alkalmazottainak.

– Ostobák lennének, ha nem fogadnák el.

– Ezt is teszik. Új alvállalat alapítását jelentette be: a Mackenzie Héliumét. Az ügyvezetője az unokaöccse, Yuri Mackenzie.

– Az ausztrálok az első kettő-három után mind összemosódnak. – Lucas torokhangú kuncogásában vér bugyborgott, ahogy saját súlyos tréfáján nevetett. Aki tréfál, az homokot fúj a túlerő szemébe. – Tudják, hogy a Szunok voltak? Ők fordítanak minket egymás ellen.

– Senhor Corta – mondta újra dr. Volikova.

– Nagy örömmel ugrasztanak össze minket. Évtizedekre előre terveznek ezek a Szunok.

– A Dajjang egy sor elővásárlási jogot hív le éppen az egyenlítő mentén található ingatlanokra – szólalt meg Valentyina kapitány.

– A tervük az, hogy az egész egyenlítői övezetet napenergia-létesítménnyé alakítják át – sziszegte Lucas. Tüdeje egyes darabjai véres salakként szakadtak föl. Élénkvörös vért köhögött. Gépkarok mozdultak felitatni a piros folyadékot.

– Ennyi elég, kapitány asszony – figyelmeztetett dr. Volikova.

Valentyina kapitány hüvelykjét ujjbegyeihez érintette, és fejet hajtott: holdbeli meghajlás, pedig Földről való nő.

– Elnézést, Lucas.

– Segítsenek – szólt Lucas Corta.

– A VTO Űr és a VTO Föld mindig is távolságot tartott a VTO Holdtól – közölte a kapitány. – Egészen egyedülállóan sebezhetők vagyunk. A lagrange-ponton található tömegmozgatónk és a Földön telepített kilövési létesítményeink védelme mindig is kiemelkedő fontosságú volt. Az oroszok, a kínaiak és az indiaiak is féltékenyen figyelnek minket.

Újra mozdultak a gépkarok. Lucas egyszerre szúrós fröccsenetet érzett a jobb füle mögött.

– Kapitány asszony, a Holdnak azt kell hinnie, hogy meghaltam.

A kapitány és az orvos, a gyógyászati egység lassú mozdulatokkal fohászkodó-dédelgető karjai mind fehér homályba olvadtak össze.

***

Nem tudta azonosítani, melyik pillanatban ismerte föl a zenét, de úgy csobbant bele, akár a vízfelszínt áttörő úszók. Levegőként, magzatvízként ölelte körbe, és ő elégedetten, szemét lehunyva, lélegezve, fájdalom nélkül lebegett benne. Nemes, józan és rendezett zene volt. Valamiféle jazz lehet – döntötte el magában. Nem az ő zenéje, nem olyan, amit értene vagy értékelne, de felismerte a logikáját, az időbe húzott mintázatait. Sokáig hevert így, hogy igyekezett kizárólag a zenével foglalkozni.

– Bill Evans – szólalt meg egy női hang.

Erre kinyitotta a szemét. Ugyanaz az ágy, ugyanazok a gyógyászati robotok, ugyanaz a szórt, lágy fehér fény. Ugyanaz a légkondicionáló-zúgás, ami elárulta, hogy nem valamelyik világon, hanem egy hajón van éppen. Ugyanaz az orvos mozog a látómezeje peremén.

– Figyeltem az idegi tevékenységét – kezdte dr. Volikova. – Nagyon jól reagál a modális jazzre.

– Élveztem – felelte. – Ilyet bármikor lejátszhat.

– Ó, igazán? – Lucas megint hallotta a hangjában, hogy jól szórakozik éppen.

– Hogy vagyok, doktornő?

– Negyvennyolc órán át volt öntudatlan. A legcsúfabb sérüléseket helyrehoztam.

– Köszönöm, doktornő. – Lucas mozdult, hogy a könyökére támaszkodjon. Belül szakadt a hús, és dr. Volikova halk kiáltással az ágyához sietett. Visszatolta a teste formájához alkalmazkodó felszínre.

– Fel kell épülnie, senhor Corta.

– Dolgoznom kell, doktornő. Nem maradhatok itt örökre. Újjá kell építenem az üzletet, és nincs sok forrásom hozzá. És el kell mennem a Földre.

– Maga a Holdon született. Lehetetlen a Földre mennie.

– Nem lehetetlen, doktornő. Nincs ennél egyszerűbb dolog. Csak végzetes. De hát minden végzetes.

– Nem mehet el a Földre.

– A Holdra nem mehetek vissza. A Mackenzie-k megölnének. Itt sem maradhatok. A Voroncovok vendégszeretete nem kimeríthetetlen. Kérem, doktornő, segítsen! Alacsony gravitációjú gyógyászat a szakterülete: elméleteket mondjon.

Most új dallam kezdődött. Modálisan szökdécselt. Zongora, basszus, sustorgó dobok. Mennyire kis erők! Mennyire nagy hatás!

– Elméletileg szorgos edzéssel és orvosi támogatással egy holdon született egyén talán két holdnapot is kibírhat földi állapotok között.

– Elméletileg lehetséges lenne négy holdnap?

– Sok holdnapon át tartó edzésre és felkészülésre lenne szükség hozzá.

– Hány holdnapra, doktornő? Elméletileg.

Látta dr. Volikovát vállat vonni, hallotta a keserűség halk sóhaját.

– Legalább egy év. Tizennégy-tizenöt holdnap. A kilövés túlélésére még olyankor se lenne nagyobb esély ötven százaléknál.

Lucas Corta soha nem volt szerencsejátékos. Ő bizonyosságokkal foglalkozott. A Corta Hélio igazgatóhelyetteseként bizonytalanságokat terelgetett határozott keretek közé. Most vaskemény bizonyosságok ostromolták minden oldalról, és nem volt más reménye, csak a hazardírozás.

– Akkor van egy tervem, dr. Volikova.

1.
2105. SZŰZ

A fiú a város tetejéről zuhan.

Karcsú és rugalmas, akár egy villanyvezeték. Bőre sárgaréz, telehintve sötét szeplőkkel. Szeme zöld, ajka telt és vörös. Haja citromzöld fejpántba fojtott rozsdaszínű rasztatincsek halma. Fehér fénymáz két csíkja emeli ki az arccsontját, egy harmadik függőlegesen húzódik az ajka közepén. Mélyen kivágott, mandarinsárga, rövid sztreccsnadrágot és fehér, túlméretes pólót visel. „FRANKIE SZERINT…” áll a pólón.

Három kilométer a távolság a tetőtől a Dél Királynőjének otthont adó nagy lávakamra padlójáig.

A srácok a város tetején futottak – szabadstílusban nyomultak a régi, automatizált ipari szinteken, lélegzetelállító kecsességgel és rátermettséggel lengedeztek a világ csarnakzatán, támoszlopokról és sínekről rúgták el magukat, faltól falig és újabb falig ugráltak, szökelltek, pattogtak, bucskáztak, repültek a mélység fölött, fel és egyre feljebb, mintha a súly lenne az üzemanyag, amit elégetve önmaga ellen fordítják a nehézkedést.

A fiú a legifjabb a csapatban. Tizenhárom éves: bátor, fürge, vakmerő, vonzzák a magas helyek. Dél Királynője erdővel borított padlóján melegít be a többi traceurral, de tekintetét egyre vonzzák a nagy tornyok, azok a helyek, ott fenn, ahol csatlakoznak a napfény sávjához. Izomnyújtás, kézre-lábra húznak kapaszkodókesztyűket. Gyakorlóugrások, hogy kilazuljanak, fellép egy padra, és egyetlen gondolattal máris tíz méter magasan van. Aztán száz méter magasan – végigtáncol a korlátokon, és ötméteres ugrásokkal szökell föl a liftállványokon. Egészen a város tetejéig. A város legtetejéig.

Nem kell hozzá más, csak egy végtelenül csekély hiba: a másodperc törtrészét késik a reakció, egy milliméterrel rövidebb a fogódzkodni kinyújtott kéz a kelleténél, az egyik ujj nem fog elég erősen. Keze megcsúszik a kábelen, és már zuhan is. Kiáltás nincs, csak halk, álmélkodó zihálás.

Zuhanó fiú. Hanyatt zuhan, keze és lába a Királynő tetején végighúzódó csövek és csatornák gubancos csomójából lefelé nyúló kesztyűs kezek után kap. A döbbenet pillanata, amikor a traceurök ráébrednek, mi is történt, aztán kirobbannak a helyekről, ahol eddig kuporogtak, száguldanak a tetőkön át a legközelebbi torony irányába. Soha nem lesznek annyira gyorsak, hogy legyőzzék a nehézséget.

A zuhanásnak vannak szabályai. Mielőtt elkezdett volna ugrani, mászni és szökellni, a fiú megtanulta, hogyan kell zuhanni.

Első szabály: meg kell fordulni. Aki nem látja, mi van alatta, az legjobb esetben is csúnyán megsérül, a legrosszabb esetben pedig belehal. Elfordítja a fejét, lenéz a Királynő száz tornya közötti tágas terekre. Felsőtestét kicsavarja: felkiált, ahogy teste többi részét is átfordítva meghúzza egyik hasizmát. Alatta, Királynő felhőkarcolói között, egymást keresztező hidakból, libegőpályákból, átjárópallókból és szálakból szőtt halálos háló. Az alkotóelemei között kell átjutnia.

Második szabály: a légellenállást a lehető legnagyobbra kell növelni. Szétterjeszti karját-lábát. A holdbeli lakhelyek légnyomása 1060 kilopascal. A Hold felszínén a nehézkedési gyorsulás 1,625 méter per négyzetmásodperc. A zuhanó tárgyak végsebessége légkörben hatvan kilométer óránként. Ha óránként hatvan kilométerrel csapódik be Dél Királynőjének talajába, akkor nyolcvan százalék az esélye arra, hogy belehal. Óránként ötven kilométernél becsapódva nyolcvan százalék az esélye, hogy életben marad. Divatos pólója lobog a szélrohamban. És FRANKIE SZERINT így marad életben az ember.

Harmadik szabály: segítséget kell kérni.

– Dzsóker – mondja. A famulusa felrezzen jobb szeme lencséjében, bal füle beültetésében. Az igazi traceurök MI-segítség nélkül futnak. A famulus túlságosan is egyszerűen feltérképezi a legjobb útvonalat, megkeresi a rejtett kapaszkodókat, tanácsot ad a mikroklíma alapján. A parkour a hitelességről szól egy teljesen mesterséges világban. Dzsóker elemzi a helyzetet.

– Óriási veszélyben vagy. Riasztottam a mentőket és a katasztrófavédelmet.

Negyedik szabály: az idő a barátod.

– Dzsóker, mennyi idő?

– Négy perc.

A fiúnak immár minden a rendelkezésére áll, amire csak szüksége van a túléléshez.

A túlfeszített hasizmok pokolian fájnak, és ahogy lehúzza a pólót, valami szakad a bal vállában. Néhány másodpercre behúzza a végtagjait, mire riasztóan felgyorsul. A szél belekap a kezében lévő pólóba. Ha kicsúszik a kezéből, ha elveszíti a pólót, akkor meghal. Három csomót kell kötnie, miközben végsebességgel zuhan. A csomó az élet. És ott van a hetvenhetedik híd. Ott van! Tagjait széttárja, alkalmazza a tanultakat: felsőtestét, karját előredönti, súlypontját a felfüggesztési pontja fölé tolja. Követi a helyzetét. Előrefelé siklik, és méterekkel kerüli el a hidat. Arcok fordulnak felé. Jól nézzék meg: repülő embereket már láttak. Ez a srác nem repül. Ez a srác zuhan.

Laza zsákot formáz az ujjakból és a nyakrészből.

– Idő.

– Két perc. Becslésem szerint a becsapódáskor…

– Kussolj, Dzsóker!

Két marokra fogja a pólót. Az egész az időzítésről szól. Ha túl magasan van, akkor nem lesz olyan jó a manőverezőképessége, hogy elkerülhesse a tornyok közötti átjárók és vezetékek hálóját. Ha túl alacsonyan, akkor hevenyészett ejtőernyője nem lassítja le a túlélést jelentő sebességre. Márpedig óránként ötven kilométernél jóval lassabban akar talajt érni.

– Egy percnél szólj, Dzsóker.

– Úgy lesz.

Durva lesz a lassulás. Lehet, hogy kitépi a kezéből a pólót.

Akkor meghal.

Ezt elképzelni sem tudja.

Azt igen, hogy baja esik. Azt is, ahogy mindenki néz le rá, a halottra, és zokognak a tragédia miatt. Ez a gondolat tetszik neki, de ez nem a halál. A halál semmi. Még az se.

Újra behúzza a karját, hogy belebegjen a huszonharmadik emeleti drótkötélpálya alá.

– Most.

Előreveti a karját. A póló csapdos és lobog a szélviharban. Fejét a könyökei közötti térbe dugja, és felemeli a karját. A megcsomózott ruhadarab fölfújódik. A váratlan fékezés kegyetlenül megtépi. Felkiált, ahogy meghúzódott válla megrándul a tokjában. Kitartani, kitartani, kitartani. Istenek, istenek, istenek, annyira közel van a talaj! Az ejtőernyő ugrál és rángat, mintha szembeszállna vele, mintha meg akarná ölni. A karjában, a csuklójában kín és gyötrelem. Ha most elengedi, nagy erővel, rosszul csapódik be: lábbal előre, a csípője és a combja széttörik, feltolódik a belső szerveibe. Kitartani, kitartani. Felordít, aztán csak zihál az erőfeszítéstől bosszús dühében.

– Dzsóker – sziszegi –, mennyi…

– Csak becsülni tudok…

– Dzsóker!

– Óránként negyvennyolc kilométer.

Még mindig túl gyors. Már látja, hol csapódik majd be alig néhány másodperc múlva. Sima hely a fák között, egy parkban. A tengely menti utakon emberek futnak, van, aki el onnan, mások arra a helyre, ahová a becsapódást várják.

– Elindították az orvosbotokat – jelenti be Dzsóker. Az a fényes izé, az a nagydarab, mi az? Felszínek. Dolgok merednek elő. Egy pavilonsátor. Zenének, sörbetnek, vagy valami másnak. Szövetből van. Az leszedheti az utolsó néhány kilométeres sebességet, amire nincs szüksége. Viszont szúrós: csupa pálca és merevítő. Ha ekkora sebességnél beleütközik az egyikbe, úgy szúrja át, mintha lándzsa lenne. Ha ekkora sebességgel csapódik be, akkor bele is halhat. Ezt jól kell időzíteni. Megrántja a póló-ejtőernyő egyik végét, igyekszik magasságot veszíteni, a pavilon felé siklani. Nagyon nehéz, nehéz, nehéz. Fájó válla megcsavarodik, ahogy megpróbál még a végén egy kis vízszintes irányú mozgást, mire felkiált. Rohan felé a talaj.

A legutolsó pillanatban elengedi a pólót, és igyekszik előredőlni a széttárt végtagú helyzetbe, hogy a felszín a lehető legnagyobb legyen. Túl későn, túl alacsonyan. Belecsapódik a pavilon tetejébe. Kemény, rettentően kemény! Töredék másodpercnyi kába fájdalom, aztán átüti. Sodródásában elkerüli mindazt, ami a pavilonban van. Arca elé kapja a karját, és becsapódik a talajba.

Eddig még soha semmi nem ütötte meg ennyire. Holdnyi méretű lendülő ököl döngöl ki belőle minden levegőt, értelmet, gondolatot. Fekete. Aztán már újra itt van, levegő után kapkod, képtelen moccanni. Körök. Gépek, arcok, a távolban, de nem olyan messze a többi traceur rohan felé.

Beszívja a levegőt. Fáj. Minden egyes bordája csikorog, minden egyes izma nyöszörög. Oldalára hemperedik. Orvosbotok emelkednek föl és lebegnek propellereiken. Igyekszik föltápászkodni a földről.

– Ne, cimbora, maradj! – szólal meg egy hang az arcok köréből, de egyetlen kéz se nyúl felé, hogy megállítsa, vagy, hogy segítsen – egy összetört csoda. Egy kiáltás kíséretében térdre emelkedik, kényszeríti magát, hogy felálljon. Képes felállni. Nem törött el semmi. Tesz egy lépést előre: ösztövér lelenc mandarinsárga nadrágban.

– Dzsóker – suttogja –, mennyi volt a sebességem végül?

– Óránként harmincnyolc kilométer.

Diadalittasan ökölbe szorítja a kezét, majd a lába megadja magát és előrerogy. Kezek és robotok sietnek oda, hogy elkapják – ő Robson Mackenzie, a srác, aki leesett a világ tetejéről.

***

– Na, milyen érzés híresnek lenni?

Hoang Lam Hung az ajtónak támaszkodik. Robson eddig észre sem vette. Azzal foglalatoskodott, hogy váratlanul jött népszerűségében sütkérezzen. Mialatt átszállították a gyógyászati központba, a hír kétszer is körbejárta a Holdat. A fiú, aki leesett a Földre. Nem esett le a Földre. Ez nem a Föld. A talajra esett. Csakhogy ez nem cseng olyan jól. És nem is esett le. Csupán megcsúszott a keze. A többi irányított ereszkedés volt. Elsétált onnan. Alig egyetlen lépést, de akkor is megtette azt a lépést. Ám még ha nem is volt helyes, az egész Hold róla beszélt, úgyhogy Dzsókerrel átfésülte a hálózatot róla szóló történetek és képek után. Hamarosan rájött, a forgalom nagyját ugyanazok az újra és újra megosztott történetek és képek teszik ki. A képek között akadt néhány nagyon régi is, még abból az időből, amikor gyerek volt – amikor Corta volt.

– Fél óra után unalmas lesz – szólal meg.

– Fáj?

– Egyáltalán nem. Telenyomtak mindennel. De fájt. Kurvára.

Hoang egyik szemöldöke megemelkedik. Helyteleníti, hogy Robson milyen közönséges kifejezéseket tanul a többi traceurtől.

Amikor tizenegy éves volt, Hoang pedig huszonkilenc, néhány napig házasok voltak. Tia Ariel felbontotta a jogi szupererejével, de nagyon jó volt az az egyetlen együtt töltött éjszaka: Hoang főzött, ami mindig különleges alkalom, és kártyatrükköket tanított Robsonnak. Egyikük se rajongott a házasságért. Dinasztikus frigy volt, hogy egy Cortát kössenek a Mackenzie-klán szívéhez. Nagybecsű túsz volt akkor. A Cortáknak mostanra vége: szétszórták, legyőzték őket, meghaltak. Robsonnak most más helye van a családban: Bryce Mackenzie egyik örökbefogadottja. Ezzel Hoang nem az okója, hanem a testvére. Testvére, nagybátyja, őrzője.

Robson még mindig túsz.

– Hát akkor, menjünk!

Robson arcára kiül a kérdés: mi?

– Megyünk Olvasztóba. Vagy talán elfelejtetted?

Elfelejtette. A golyói egészen összeszorulnak a rettegéstől. Olvasztó. Hoang Dél Királynőjébe vitte, hogy ne érhesse el Bryce mohósága és a Mackenzie-k családi politikája, azonban Robson nagy félelme a szál pendülése, ami visszahúzza mindkettőjüket a Mackenzie-k fellegvárába.

– Az ünnepség – emlékezteti Hoang.

Robson visszarogy az ágyba. Robert Mackenzie százötödik születésnapja. A Mackenzie-ház összegyűlése. Hoang és Dzsóker tíz, húsz, ötven emlékeztetőt is küldött, csakhogy Robson tekintete kizárólag a fogódzókkal és a kesztyűkkel, a traceurdivattal és azzal törődött, hogyan öltözzön föl az első futásán: a lehető legnagyobb edzettséget és a megfelelő futósúlyt akarta elérni.

– A picsába!

– Kinyomtattam valamit, amit felvehetsz.

Hoang egy öltönyzsákot ereszt az ágyra. Robson kinyitja: nyomtatóból frissen kivett szövet parfümillata csapja meg. Púderkék Marco Carlotta öltöny, fekete, V nyakú póló. Papucscipő. Zokni nélkül.

– Nyolcvanas évek! – kiált föl örömmel. Ez az új divat a 2010-es, az 1910-es és az 1950-es évek után. Hoang szerényen elmosolyodik.

– Segítsek felöltözni?

– Nem, köszönöm.

Robson felrántja a takarót, és nagy lendülettel oldalra fordul. A diagnosztikai botok visszahúzódnak. A fiú a padlóra teszi a lábát. Elsápad. Felkiált. A térde nem tartja meg. Megtámaszkodik az ágy peremén. Hoang ott van mellette, és támogatja.

– Lehet, hogy mégis.

– Tetőtől talpig kék-zöld vagy.

– Tényleg?

Dzsóker lehívja az egyik szobai kamera képét és megmutatja Robsonnak fekete és sárga foltokkal tarka barna bőrét, a véraláfutások egymásba bomló virágszirmait. Ahogy Hoang a zakó ujjába segíti a karját, a fiú elfintorodik. Fájdalom nyilall belé, amikor felveszi a papucscipőt. Még egy utolsó simítás: az öltönyzsák aljában ott az utolsó kényeztetés, egy Ray Ban Tortuga Aviator.

– Hú, nagyszerű! – Robson az orrára csúsztatja, mutatóujjával a két lencse közé bökve igazít rajta. – Aú! Még ez is fáj.

Egy utolsó simítás: Robson könyökig felhajtja a Marco Carlotta zakó ujját.

***

Szemkápráztató fény izzik a láthatáron: Olvasztó tükrei, ahogy a tíz kilométer hosszú vonat kohóira összpontosítják a napot. Robson gyerekként imádta ezt a fényt, mert azt jelentette, hogy Olvasztó alig néhány percnyi távolságban van már. Olyankor a sínautó látogatói buborékjához sietett, kezét az ablakhoz nyomta, úgy várta a pillanatot, amikor Olvasztó árnyékába ér, és felnézhet a feje fölötti lakóterek, kohók, rakodók és feldolgozók sok ezer tonnájára.

Most undorodik tőle.

A levegő megbüdösödött – tele volt CO_2-vel és vízpárával –, mire a VTO mentőcsapatának fénypászmái áthatoltak Boa Vista fagyott, üres sötétjén. Az óvóhelyet húsz főre tervezték. Harmincketten zsúfolódtak össze benn – épp csak szippantgattak a levegőből, takarékoskodtak minden mozdulattal. Minden peremről a hideg miatt kicsapódott víz csöpögött, gyöngysorai díszítettek minden felszínt. „Hol van paizinho?” – ordította, ahogy a VTO csapata berakta a szállítófülkébe. „Hol van paizinho?” – kérdezte Lucasinhót a holdhajó rakterében. Lucasinho a tömött raktéren át Abena Aszamóára pillantott, aztán előrevitte Robsont. Ezt négyszemközt kellett megbeszélni.

„Wagner bujkál. Ariel eltűnt. Lucasnak nyoma sincs sehol, valószínűleg meghalt. Carlinhost a sarkánál fogva akasztották föl a São Sebastião quadra egyik felüljárójára. Rafa meghalt.”

Az apja halott volt.

A jogi csata ádáz és – a Holdhoz képest – rövid volt. Robson egy holdnapon belül a Mackenzie Művek Oceanus Procellarumon keresztülszáguldó sínautójában ült, a vele szemben lévő ülésen Hoang Lam Hung, tapintatos távolságban egy szakasznyi penge: nem szolgálnak más célt, csupán a Mackenzie Művek hatalmát testesítik meg. A Clavius-féle bíróság ítéletet hozott: Robson Corta most már Mackenzie. Tizenegy évesen és néhány hónaposan nem tudta azonosítani Hoang arckifejezését. Tizenhárom évesen már tudja: annak az embernek az arca, aki kénytelen volt elárulni, amit szeret. Aztán meglátta a fényes csillagot a láthatáron, Olvasztó soha véget nem érő delelésben ragyogó fényét, és köszöntő csillagból a pokol csillagává változott át. Jól emlékszik Boa Vista orixáira: nyers regolitból kifaragott hatalmas kőarcuk állandó jelenlét és megnyugtatás volt, hogy az élet ellenáll a Hold hideg kegyetlenségének. Oxala, Yemanja, Xango, Oxum, Ogun, Oxossi, az Ibeji ikrek, Omolu, Iansa, Nana. Még mindig meg tudja nevezni a katolikus szentek közötti párjukat és fel tudja sorolni a tulajdonságaikat. A Corták magánvallásában nem volt sok istenség, hittanból még kevesebb, és se mennyet, se poklot nem ígértek. Csak végtelen visszatérést. Természetes volt minden: újrahasznosított szellemek, ahogy a zabbálún újrahasznosítja a félredobott test szenét, vizét és ásványi anyagait. A pokol értelmetlen, kegyetlen és szokatlan hely volt. Robson még mindig nem érti, miért akarna egy isten örökre megbüntetni valakit, amikor semmi esély arra, hogy a büntetéssel bármit elérjen.

– Üdv újra itthon – szólalt meg Robert Mackenzie a létfenntartó rendszer mélyéről. A torkában lüktetett a lélegeztetőcső.

– Most már közülünk való vagy. – Bal vállánál a famulusa, Vörös Kutya. Jobbján a felesége, Jade Szun, akinek a famulusa a Dajjang szokásos ji csing hexagrammája: Si Ke. Robert Mackenzie kitárta a karját, szétnyitotta kampóujjait. – Mi majd gondoskodunk rólad. – Robson elfordította a fejét, ahogy a karok átölelték. Száraz ajkak súrolták az arcát.

Aztán Jade Szun. Tökéletes haj, tökéletes bőr, tökéletes ajkak.

Aztán Bryce Mackenzie.

– Üdv újra itthon, fiam.

Hoang soha nem beszélt arról, milyen megállapodásokat kellett kötnie, hogy elvihesse Olvasztóból a régi családi villába, Kingscourtba Dél Királynőjében, de Robson biztosra veszi, hogy nagy árat kellett fizetnie. Királynőben futhatott, Királynőben az lehetett, aki csak lenni akart, olyan barátságokat ápolhatott, amilyeneket csak akart. Királynőben elfelejthette, hogy örök életében túsz lesz.

Most újra Olvasztóba vezet az útja. A hosszú vonat kohótükreinek ragyogása addig erősödik, hogy végül még a megfigyelőbuborék fotokróm üvegén keresztül is vakít. Pislogva igyekszik megszabadulni a szellemképtől. Kétoldalt magasodnak a forgóvázak, amelyek az egyenlítői egyes fölött hordozzák Olvasztót – ezernyi sorakozik előtte, lefelé tartó ívet rajzolnak a közeli láthatárra. Vontatómotorok, villamossági kábelek, szervizemelvények és állványzatok, közlekedőlétrák: karbantartó robot siet végig a támasztóbordák egyikén; Robson a szemével követi. Ezen az égen a fönti gyárak és lakómodulok világítása jelenti a csillagokat.

Harmadik generációs holdbéli gyerekként Robson nem érti, mi az a klausztrofóbia – a zárt tér megnyugvást és biztonságot jelent –, azonban Olvasztó ablakai, reflektorai és figyelmeztető fényjelzései kézként nehezednek rá, és nem tud szabadulni a gondolattól, hogy azok fölött a kisebb fények fölött ott a kohótükrök és az olvadt fém kohóinak fehérizzásra hevült fókuszpontja. A sínautó lassít. Olvasztó gyomrából horgok ereszkednek le. Épp csak megremeg minden, ahogy a karmok rázárnak, majd felemelik és a zsilip felé csúsztatják a járművet.

Valaki megérinti a vállát: Hoang.

– Gyere, Robson.

***

Itt van! Itt van!

A villamos zsilipje arcokra nyílik. Mindegyik felé fordul. Öt lépésen belül estélyi ruhás fiatal nők veszik körül Robsont: rövid és feszülő, többrészes rara és gömbszoknya; fényes harisnyák, magas tűsarkúak, a hajak hátrafésülve, nimbusznak. Fuksziaszín ajkak, a szem egészen a halántékig kihúzva, az arccsontot a pirosító egyenes vonásaival emelik ki.

– Aú! – Valaki megbökte. – Igen, fáj.

A lányok nevetve kísérik a vagon hátsó részébe, ahol a fiatalok gyülekeznek. Az üvegház – a Mackenzie-tanok szerint Páfrányospatak – olyan nagy és annyira összetett a maga kanyargós ösvényeivel és növényzónáival, hogy tucatnyi albuli megtartására van lehetőség. A felszolgálók 1788-akkal – a Mackenzie-k jellegzetes koktéljával – teli tálcákkal ringanak ide-oda a páfrányok boltívei között. Egyszerre Robson kezében is pohár terem. Lehajtja a tartalmát, legyűri a keserű ízt, élvezi a testében szétáradó meleget. A páfrányok surrognak: légkondicionálók kavarják a párás levegőt. Valódi madarak csipkedik a leveleket, néha láthatóan, néha eltűnve rebbennek ágról ágra.

Robson húsz ifjú Mackenzie körének középpontja.

– Láthatom a véraláfutásokat? – kérdezi egy lány testre feszülő bíbor szoknyában, amelyet minduntalan lejjebb húzgál, és veszedelmesen magas tűsarkúban, amely folyamatosan próbára teszi az egyensúlyát.

– Oké, persze. – Robson leveti a zakóját, felemeli a pólóját. – Itt meg itt. Mélyszöveti trauma.

– Meddig nyúlnak föl?

Lehúzza magáról a pólót, mire mindenhol kezek, fiúk és lányok tenyerei lepik el, a szemük elkerekedve nézi a hátát és hasát elborító véraláfutások sárga rengetegét: akár a Hold sötét tengereinek térképe. Minden egyes érintés fájdalmas fintor. Hűs firka a hasán: az egyik lány szmájlit rajzol rózsaszín szájfénnyel a hasizmára. A következő pillanatban fiúk és lányok veszik elő a kozmetikumaikat, és rózsaszínnel meg fuksziával, fehérrel és neonzölddel-sárgával támadják le. Nevetnek. Egész végig nevetnek.

– Te jó ég, hogy milyen girhes vagy – mondja egy szeplős, vörös Mackenzie fiú.

– Miért nem törtél darabokra?

– Ez fáj? És ez, és ez? Na és ez?

Robson összehúzza magát, hátát fordítja a bökdöső rúzsoknak, karját a fejéhez emeli.

– Ugyan, ugyan.

Az e-cigi titániumpálcája finoman megkopogtatja a vállát.

– Hagyjátok.

A kezek visszahúzódnak.

– Vegyél fel valami ruhát, drágám. Találkoznunk kell néhány emberrel.

Darius Mackenzie alig egy évvel idősebb nála, de a többiek hátralépnek. Darius Mackenzie Jade Szun-Mackenzie utolsó élő gyermeke. Harmadik nemzedékből való gyereknek alacsony, haja-szeme fekete, inkább Szun, mint Mackenzie. Olvasztón nem akad senki, aki úgy gondolná, hogy Robert Mackenzie lefagyasztott spermájából lenne. De az idős gazda parancsoló hangszínével beszél.

Robson felveszi a pólóját, megmenti a fogdosástól a zakóját.

Soha nem értette, Darius miért kedveli: ugyanabból a vérből való, amelyik megölte Hadley-t, a bátyját, a Clavius-féle bíróság arénájában. De ha van egyáltalán barátja Olvasztóban, akkor az Darius. Olyankor, amikor visszajön Dél Királynőjéből – születésnapokon, Hoang Bryce előtti kimondatlan tisztelettételeinél –, Darius mindig tudomást szerez az érkezéséről, és néhány percen belül megtalálja. Ez a viszony kizárólag Olvasztóban létezik, de Robson nagyra értékeli Darius jóindulatát. Úgy sejti, hogy még Bryce is tart Darius Mackenzie-től.

Ez az, amit annyira utál Olvasztóban: a félelem. A pőre, reszkető félelem, ami áthat minden egyes mozdulatot és szót, minden egyes gondolatot és lélegzetet. Olvasztó a félelem motorja. A félelem szálai húzódnak végig tíz kilométere teljes hosszán, meg-megrándulnak, sutyorognak, húzzák-vonják a titkok és tartozások horgait, amelyek ott kapaszkodnak a nagy vonat személyzete minden egyes tagjának bőre alatt.

– Valójában féltékenyek – mondja Darius, majd szív egy nagyot az e-cigarettájából és karját Robson derekára fonja. – Most pedig gyere. Meg kell tennünk néhány kört. Mindenki találkozni akar veled. Híresség vagy. Tényleg egyetlen futó se látogatott meg a kórházban?

Darius tudja a választ, Robson mégis bólint. Tisztában van vele, Darius Mackenzie miért kérdezte ezt. A félelem szálai Olvasztóból egészen Dél Királynője régi quadráiig húzódnak. Még a traceurök is ismerik a mondát, ami szerint a Mackenzie-k háromszorosan fizetnek meg mindenért.

***

– Robbo!

Utálja a nevének ezt a bizalmaskodó, ausztralizált becézését. Nem ismeri a nagy hajú, divatos, fiatal fehér nők boszorkánycsapatát, de úgy tűnik, hogy valamiféle rokoni viszonyt feltételeznek közte és köztük. A hajuk egészen félelmetes.

– Öltöny, Robbo. Marco Carlotta, ez adja! Az ujját is jól hozod. Azt hallottuk, volt egy kis baleseted.

A klikk huhogva nevet. Robson elismerő hűháktól és szemforgatásoktól kísérve meséli el a történetét, azonban Darius már felderítette a következő közösségi csoportot, és a protokollra hivatkozva továbbkormányozza a fiút.

Páfránylevelek lombja alatt Mason Mackenzie és egy csapat fiatal férfi, kezükben 1788 koktéllal épp a kézilabdáról beszélget. A Mackenzie-knél úgy járja, hogy a nők egy csoportban, a férfiak pedig egy másikban csevegnek. Mason a João de Deus-i Jaguárok új tulaja. Leigazolta Dzsodzsó Okvajét a Twéi Csillagoktól és most épp azzal kérkedik a barátainak, hogyan ütötte ki Diego Quartey szemét Twében. Robson utálja hallani Masont, amint a csapatáról beszél. Nem Jaguárok – soha nem is lesznek azok. Egyáltalán, mi az a Jaguár? Ők a Moçók. A srácok és a lányok. Egy csapatot el lehet lopni, de a nevét nem. A név az bele van metszve a szívbe. Eszébe jut a paija, ahogy az igazgatói erkély korlátjához emeli és átadja neki a labdát. Természetesen simult a tenyerébe, nehezebb volt, mint képzelte. „Dobd be.” Az összes játékos, az összes szurkoló és látogató, aki csak volt az Estádio da Luzban, mindenki őt nézte. Egy pillanatig majdnem elpityeregte magát, és azt akarta, hogy paizinho leemelje a korlátról, eltüntesse a sok tekintet elől. Aztán magasba emelte a labdát, és minden erejét beleadva eldobta, a labda pedig szállt, sokkal messzebbre, mint amit előtte gondolt, hogy képes lehet eldobni odáig, átrepült az alattuk található teraszokon lévő emberek fölfelé néző arca fölött a zöld négyszög irányába.

– A Moçók soha nem fognak győzelmet hozni neked – közli Robson. A férfiak beszélgetése abbamarad a közbeszólásra. Pillanatnyi ingerültség, aztán felismerik a srácot, aki leesett a világ tetejéről.

Darius újra belekarol.

– Oké. Elég. – Nagyobb zsákmányt vett észre a páfrányok árnyékai között. – A sport különben is proli dolog.

Unokatestvérek és még távolabbi rokonok haladnak el és dicsérik Robson ruháját, népszerűségét, és a tényt, hogy életben maradt. Egy se kéri, hadd láthassa a szájfénnyel összekent véraláfutásokat. A zenekar közben élőben bossa novát játszik. A Corta Hélio bukása óta soha nem volt még ennyire menő: világszerte kedvelt zene. Gitár, akusztikus basszusgitár és sustorgó dob.

Robson megdermed. A pult és a zenekar között ott csoportosul Duncan Mackenzie és az okói, Anasztaszja és Apollinaire, Yuri Mackenzie, a Mackenzie Hélium ügyvezetője, Yuri féltestvérei, Denny és Adrian, no meg Adrian okója, Jonathon Kayode, maga a holdsas. Darius szelíden megcibálja a könyökét.

– Menj végig rajtuk.

Anasztaszja és Apollinaire kitörő örömmel fogadja Robson kalandját. Ölelések, puszik, felállítják, hogy egyik, aztán a másik irányba forduljon és ellenőrizhessék a sérüléseit: „A színe jobb, mint a tiéd, Aszja”. Yuri mosolyog, és nem hatja meg a dolog, Duncan helyteleníti – a zuhanás a világ tetejéről a családi biztonsági előírások nyílt semmibevétele, de a helytelenítése súlytalan. Duncan Mackenzie azóta nem rendelkezik semmilyen hatalommal, amióta Robert Mackenzie visszavette a Mackenzie Művek irányítását. Yuri az ügyvezetője annak a hélium-3 vállalatnak, amelyet a Mackenzie Művek a Corta Hélio teteméből kapart össze. Denny feszült, állát előreszegező energiarángás, aki épp annyira korlátok közé van szorítva, akár a hélium a fúziós mezőben. Szem a bosszú láncolatában: Carlinhos a Clavius-féle bíróságon megölte a bácsikáját, Hadley-t, mire Denny elvágta Carlinhos torkát João de Deus kifosztása során. Ragadjuk meg az ellenfelünk elejtett fegyverét, és fordítsuk ellene.

A holdsas ismerni szeretné Robson titkát. – Három kilométert zuhantál, és aztán elsétáltál? – Robson teljesen kába a közelségétől. Soha eddig nem látta élőben a holdsast: magasabb, mint amilyennek Robson képzelte, közel akkora, mint egy harmadik nemzedékbeli, viszont a felépítése, akár egy hegyé. Hivatalos agbada köpenye csak kihangsúlyozza a tömegét.

– A titok? – válaszolja Darius a nyelvét lenyelt Robson helyett. – Igyekezni kell, hogy ne találjuk el a talajt.

– Bölcs tanács.

Halk és kifinomult a hang, mély és lágy, azonban még a holdsast is elhallgattatja. A Mackenzie-k lehajtják a fejüket. A holdsas megfogja és megcsókolja az odakínált kezet.

– Szun úrnő.

– Jonathon. Duncan… Adrian.

Már emberemlékezet óta Szun úrnő a Dajjang özvegye. Szun Cehszi valódi korát nem ismeri senki… Senki nem merészelné megkérdezni. Az életkora még talán Robert Mackenzie-ével is vetekszik. Szun úrnőnek szóba se jöhet az 1980-as évek retrója. 1935-ből való, műgyapjú nappali kosztümöt visel, a szoknya térd alá ér, széles hajtókás, derékban véget érő kabátján egyetlen gomb. Széles karimájú fedora kalap. A klasszikus soha nem megy ki a divatból. Még az első nemzedék mércéjével mérve is alacsony nő – eltörpül a jóképű, mosolygó Szun fiúk és lányok mellett: csupa egészséges és fürge fiatal divatos, púderkék Armani öltönyben és menő Yohji Yamamoto kabátban. Az összes tekintetet magára vonzza. Minden egyes mozdulata akaratról és szándékról árulkodik. Mindent megfontol. Egyenes tartású, tele energiával, csak úgy sistereg. Sötét szeme csillog, mindent lát és nem tükröz semmit.

Egyik kezét kinyújtja, érkezik bele a koktél. Gin martini, éppen csak egy kevés vermuttal.

– Hoztam a sajátomból – jelenti ki, ahogy belekortyol. Semmi rúzsfolt nem marad a poháron. – És igen, rettentően tapintatlan, de egyszerűen képtelen vagyok meginni azt a húgyot, amit 1788-nak neveznek.

Tűpillantása Robson felé fordul.

– Úgy hallom, te vagy a fiú, aki leesett Dél Királynőjében. Gondolom, mindenki azt mondja most, milyen csodálatos vagy, hogy túlélted. Szerintem rohadtul ostoba vagy, amiért egyáltalán leestél. Ha az egyik fiam ilyesmit tett volna, akkor kitagadnám. Egy-két hónapra. Corta vagy, igaz?

– Robson Mackenzie, csienszuj – feleli a fiú.

– Csienszuj. Ez bizony Corta-udvariasság. Ti, brazilok, mindig is udvariasak voltatok. Az ausztrálokban nincs semmi finomság. Vigyázz magadra, Robson Corta. Nem sokan maradtatok.

Robson fölemeli jobb kezét, és meghajtja a fejét, úgy, ahogy Elis madrinha tanította. Szun úrnő mosolyog Corta-illemtudásán. Kar kerül Robson vállára, fájdalmasan elfintorodik. Darius továbbtereli a buliban.

– Most politikáról fognak beszélni – mondja Darius.

***

Robert Mackenzie szagát még az előtt megérzi, mielőtt meglátná. A fertőtlenítő alig tudja elfedni a húgyot és a szart. Robson orrát az új orvosi elektronikus berendezések zsíros vaníliaillata üti meg: hajzsír, pállott izzadtság, tucatnyi gombás fertőzés és tucatnyi gombairtó.

A létfenntartó egységébe bekötött és belefoglalt Robert Mackenzie elfoglalja a kertje közepén lévő páfrányos pergolát. Madarak csipognak és suhognak a levelek között: egy-egy pillanatra felvillanó színek. Szépséget és fényességet jelentenek. Robert Mackenzie az öregnél is öregebb, a biológia korlátain is túlmenően idős. Pumpákból és szűrőkből, drótokból és képernyőkből, tápegységekből és tápfolyadék-csöpögtetőkből álló trónon ül: emberi bőrzsák a csövek és drótok lüktető csomójában. Robson ránézni sem bír.

Robert Mackenzie mögött a szürke eminenciás: Jade Szun-Mackenzie.

– Darius.

– Anya.

– Darius, az az e-cigaretta. Ne.

A székben lévő lény krákog és görcsbe rándul száraz nevetésében.

– Robson.

– Szun csienszuj.

– Utálom, amikor ezt mondod, olyan, mintha a saját dédnagynéném lennék.

Szavak hangzanak föl a trónon ülőtől, de annyira lassan és csikorogva, hogy Robson először nem ébred rá, ezeket neki szánják.

– Ügyes volt, Robbo.

– Köszönöm, vo. Boldog születésnapot, vo!

– Nincs benne semmi boldog, fiú. És Mackenzie vagy, úgyhogy használd a kurva királyi angolt.

– Bocs, papi.

– Na, ügyes húzás, zuhanni három kát és aztán elsétálni. Mindig is tudtam, hogy közülünk való vagy. Leesett belőle valami?

– Micsoda?

– Punci. Farok. Egyik se. Amit szeretsz.

– Én csak…

– Soha nem vagy túl fiatal. Mindig kovácsolj tőkét magadnak. Ez a Mackenzie-k módszere.

– Papi, kérhetek valamit?

– A születésnapom van, ilyenkor nagylelkűnek szokás lenni. Mit akarsz?

– A traceurök… a szabad futók. Nem kapod el őket?

Robert Mackenzie őszinte meglepetéssel néz föl.

– Miért kapnám el őket?

– Mert ott voltak. Meghalhatott volna egy Mackenzie. Háromszorosan visszafizetni, ez a Mackenzie-k módszere.

– Bizony az, Robbo, bizony az. Nem érdekelnek a sporttársaid. De ha hivatalos formában szeretnéd hallani, egyik szabad futódhoz se érek hozzá. Vörös Kutya, tanúsítsd!

Robert Mackenzie famulusa, aki arról a nyugat-ausztráliai városról kapta a nevét, ahol vagyont szerzett, egykor úgy nézett ki, mint egy kutya, azonban az iterációk és az évtizedek során a tulajához hasonlóan annyira megváltozott, hogy egy sor háromszög lett belőle: fülek, pofára utaló geometria, nyak, csíkszem: egy kutyafej absztrakt ábrázolása. Vörös Kutya felcímkézi Robert Mackenzie szavait, és átküldi az egészet Dzsókernek.

– Köszönöm, papi.

– Próbáld meg ezt úgy mondani, mintha nem valami undorító lenne a szádban, Robbo. És adj a papidnak egy szülinapi puszit.

Robson tudja, hogy Robert Mackenzie látja, amikor becsukja a szemét, ahogy az ajka súrolja a pikkelyes, papírvékony és ropogós arcot.

– Ja igen, Robbo. Bryce találkozni szeretne veled.

Összerándulnak a zsigerei. Az izmok fájdalmasan feszülnek meg. A gyomra mintha a semmire nyílna. Segélykérően néz Dariusra.

– Darius, adj öt percet anyádnak – mondja Jade Szun. – Alig látlak mostanság.

– Megkereslek – üzeni Darius Dzsókeren keresztül. Robson eljátszik a gondolattal, hogy elbújik Páfrányospatak ösvényekből és bozótból álló útvesztőjében, azonban Bryce számított már erre: a sok rövid kosztüm, nagy válltömés és még nagyobb haj között Dzsóker utat vetít ki Robson lencséjére.

***

Bryce épp egy olyan nővel beszélget, akit Robson nem ismer, azonban a magassága, a holdi nehézkedés jelentette kellemetlenség, a ruhája szabása alapján úgy véli, a Földről való. Látván a magabiztosságát és a megszokásként alkalmazott tekintélyt, úgy gondolja, a Kínai Népköztársaságból. A nő szabadkozik – Bryce meghajol. Ahhoz képest, hogy mekkora, hogy mennyire roppantul kövér, nagyon könnyed a lépte. Kecsesen mozog.

– Találkozni szerettél volna velem?

Bryce Mackenzie-nek nyolc örökbefogadottja van. A legidősebb a harminchárom éves Byron, Bryce védence a pénzügyi igazgatóságon. A legfiatalabb Ilia: tízéves, egy schwarzchildi lakóhely nyomásvesztésekor árvult el. Nyolc órán át maradt életben egy menedékkoporsóban – kövek és holttestek halmozódtak az arclemezére. Robson nagyon is megérti mindezt. A menekültek, a rászorultak, az elhagyatottak, az árvák: mindenki bekerül Bryce Mackenzie családjába. Tadeo Mackenzie még meg is házasodott, ráadásul egy nőt vett feleségül, de ugyanazok a hatalmi szálak, amelyekről Robson érzi, hogy idegrendszer módjára hálózzák be Olvasztó napszítta csontvázát, teletűzdelik minden egyes örökbe fogadott fiú bőrét. Elég egy rántás, és mind összegyűlnek.

– Robson.

A teljes neve. Odakínált arc, fiúi csókok.

– Nagyon haragszom rád, ugye, tudod. Hosszú időbe telhet, mire megbocsátok neked.

– Jól vagyok. Csak egy kis horzsolás.

Bryce végigméri. Robson úgy érzi, hogy a tekintete lehántja a ruháját.

– Igen, a fiúk elképesztően rugalmas teremtmények. Hihetetlen sérüléseket is képesek elviselni.

– Eltévesztettem az egyik kapaszkodót. Hibáztam.

– Igen, és az edzés nagyon fontos, de Robson, most komolyan, Hoang volt a hibás. Rábíztalak. Nem, ezt a kockázatot egyszerűen nem vállalom többet. Nagyobb biztonságban vagy Olvasztóban.

Robson úgy érzi, megállt a szíve.

– Hoztam ajándékot. – Bryce hangjában izgatottság csendül. Robson émelyeg a félelemtől és az undortól.

– Csak mérlegkor lesz a születésnapom – mondja.

– Nem a születésnapodra. Robson, ismerkedj meg Michaelával.

A nő odafordul a beszélgetésből, amit eddig folytatott: alacsony, feszes izomzatú, fehér bőrű holdbéla. A Holdon töltött ideje alatt már elsajátította a Mackenzie-illemet: kurtán biccent.

– Ő a személyi edződ, Robson.

– Nem akarok személyi edzőt.

– De én igen. Meg kell erősödnöd. Szeretem, ha a fiaim izmosak. Holnap kezdtek.

Elhallgat és felpillant. Robson is látja a változást abban, ahogy betűz a fény.

A fény soha nem mozdul. Ez Olvasztó hatalma: az odafönti kohókra összpontosult, rezzenetlen déli fény.

A fény megmozdult. Most is mozog.

– Robson, gyere velem, ha életben akarsz maradni.

A könnyűléptű Bryce gyors is. A karjánál fogva megragadja a fiút, és szinte már repül – óriási, térölelő holdi szökkenések, és közben megszólal a riasztó és minden lencsén megjelenik a vészhelyzeti felhívás. Általános kiürítés. Általános kiürítés.

***

Napfény éri Duncan Mackenzie arcát, mire fölnéz. Valahány Mackenzie csak van Páfrányospatakban, mind fölnéz, arcukat a levelek váratlanul megjelent árnyékai csíkozzák. Szun úrnő megemeli a szemöldökét.

– Duncan?

Miközben beszél, Esperance, Duncan Mackenzie famulusa, azt az egyetlen szót suttogja a fülébe, amitől egész életében rettegett.

– Zuhatag.

A Mackenzie Művek apokalipszismondája: a nap, amikor a kohókban lévő ritkaföldfémek olvadt tonnái lezáporoznak. Olvasztóban soha senki nem hitte, hogy ez tényleg lehetséges. Olvasztóban mindenki ismeri a szót.

– Szun úrnő, ki kell ürítenünk… – mondja Duncan Mackenzie, azonban a Dajjang özvegyének kísérete addigra már körül is zárta az idős nőt, és tétovázás nélkül törnek utat az értetlenkedő bulizók között. Félrelökik Jonathon Kayodét is az útjukból – a holdsas testőrei szoros falanxba tömörülnek, kezük a tokokban nyugvó pengék után nyúl.

– Elég ebből! Kifelé! – ordítja Adrian Mackenzie. A következő kocsi zsilipje felé irányuló áramlásból fejvesztett menekülés lesz. A kiáltozásból sikoltozás. – Nem arra, barmok! A kapszulákhoz!

– Adrian, mi folyik itt? – kérdezi a holdsas.

– Nem tudom – válaszolja a testőrök gyűrűjének védelmében gubbasztó Mackenzie. A sas őrei késüket elővonva lökik félre a kába, eltévedt bulizókat. – Ez nem nyomásvesztés. – Aztán elkerekedik a szeme, ahogy famulusa elsuttogja neki is: zuhatag.

– Mackenzie úr – Duncan Mackenzie Olvasztóért felelős vezetője alacsony, holdbélához illően izmos tanzániai –, elveszítettük az irányítást a tükrök fölött.

– Mennyi esett ki?

– Az összes.

– Tessék?

– Valamivel több, mint egy perc múlva eléri a kétezer Kelvint, uram.

A páfránylevelek között áttűző fény épp olyan ragyogó és forró, akár a frissen kovácsolt késpenge. A páfránydzsungel valamennyi madara, valamennyi rovarja elhallgatott mostanra. A levegő égeti Duncan orrát.

– Az apám…

– Az én feladatom a maga biztonságáról gondoskodni, uram.

– Hol az apám? Hol az apám?

***

Bryce Mackenzie szorítása acélkemény. A nagy tömeg alatt izmok rejlenek. Félrelöki a bulizó fiúkat és lányokat – elkenődött sminkek, törött tűsarkak –, úgy vonja maga után Robsont a kapszulákat jelző zöld fénykörök irányába.

– Mi ez, mi történik? – hajtogatja a fiú. Körülötte számos hang kérdezi ugyanezt, és egyre hangosabb a zsivaj, ahogy a bizonytalanság előbb félelemmé, majd pánikká változik át.

– A zuhatag, fiú.

– De az nem lehet. Mármint…

A fény egyre erősödik, az árnyékok egyre rövidülnek.

– Persze hogy nem. Ez nem baleset. Megtámadtak.

– Hoang – suttogja Dzsóker, és a férfi arca megjelenik Robson lencséjén.

– Robson, hol vagy? Jól vagy?

– Bryce-szal vagyok! – kiáltja. Mostanra rettenetes lett a lárma. Kezek tépnek belé, megpróbálják elszakítani a Mackenzie-től, a kapszulabeli helyéről. Bryce átrángatja a kapkodó kezek, a felé nyúló karok között.

– Jól vagy?

– Kijutottam, kijutottam. Robson, megkereslek. Megígérem. Megtalállak. – Hoang arca pixelfelhővé robban.

– A hálózat leállt – jelenti be Dzsóker. Kurta, borzasztó csönd tölti be Páfrányospatakot. Az összes famulus eltűnt. Mindenki leesett a hálóról. Mindenki egyedül van, mindenki más ellen. Aztán megindul az igazi sikoltozás.

– Bryce! – ordítja Robson, és ő is megrántja a másik ember kezét. Mintha magát a Holdat próbálná arrébb húzni.

A hátvédek csapata kétembernyi mélységben, kivont késsel őrzi a zsilipet.

– Bryce, hol van Darius?

A pengék szétválnak, hogy beengedjék őket. Újra meg újra visszalökik a rémült bulizók nekik rontó tömegét. A külső zsilip nyitva, a fénykörök zölden lüktetnek.

– Bryce! – Megpróbálja kihúzni az ujjait. A férfi megáll, megfordul, szeme kidülled döbbenetében.

– Hülye, hálátlan tacskó!

Robson belekábul a pofonba. Az állkapcsa pattan, csillagok robbannak a szeme előtt. Érzi, ahogy orrából vér fröccsen. Teste valamennyi véraláfutása felsikolt. Megtántorodik, aztán belemarkolnak a zakójába, úgy rántják be a zsilipen át a kapszulába.

– Gyerünk már, gyerünk már! – kiáltja Bryce. Robson füle csöng a pofontól, egyszerűen csak lerogy a párnázott padra. Hat penge bukik be a kapszulába, aztán az ajtó ollószerűen záródik.

– A kapszula kiold tíz másodperc múlva – jelenti be az MI. Bryce becsatolja magát mellette, ezzel egy megtermett ukrán pengének préseli Robsont. – Kilenc.

– Robbo. Robbie. Robson.

Megpróbálja valahogy tisztára rázni a látását. Darius ott van becsatolva, épp vele szemben. Szeme tágra nyitva, arca egészen sápadt rémületében. Ökölbe szorított kezével kapaszkodik az e-cigarettába.

– Darius.

– Kettő, egy. Kioldás.

Kiesik a világból az alja.

***

Zárul a belső zsilipajtó és nyílik a külső. Jade Szun szemérmesen elhelyezkedik a kapszulában. Robert Mackenzie létfenntartó berendezése a szűkös zsilipbe kormányozza magát. A belső ajtó úgy dübörög, mint valami dob: öklök és öklök és öklök. A Mackenzie-k a Hold körülményeire tervezték: az emberi kezek mit se számítanak, lehet belőlük bármennyi, lehetnek bármennyire kétségbeesettek. Még néhány másodperc, és a tükrök Páfrányospatakra, Olvasztó ezer kocsijára fordítják fókuszukat. Tizenkétezer tükör: tizenkétezer nap. A Mackenzie-k tervezése nem képes ellenállni tizenkétezer nap fényének.

Akkor véget ér majd a dübörgés az ajtón.

– Ötven másodperc a zuhatagig – jelzi a famulusa Jade Szunnak. A hálózat leállt, de Robert Mackenzie Vörös Kutyája mostanra őt is figyelmeztette erre.

– Jade! Segíts, asszony! Nem tudom mozdítani ezt a szart.

Jade Szun-Mackenzie hátradől a kapszula szentélyének párnázott padján.

– Jade! – Ez parancs, nem kérés.

Jade Szun-Mackenzie becsatolja magát. Robert Mackenzie a kevéske megmaradt, hamar elfogyó erejével ráng és ingatja magát a zsilipben, mintha verébnyi súlyával moccanásra bírhatná hatalmas létfenntartó trónusát.

– Mi a faszért nem megy ez az izé?

– Mert nem akarom, Robert.

***

Duncan Mackenzie gyomra a torkába ugrik, ahogy kiold a zsilip és leesik a kapszula. A körben elhelyezett ülések átellenes oldalán ülő Jonathon Kayode nem veszi le róla a tekintetét. A holdsas egészen szürke a félelemtől. Keze szorosan összefonódik okójáéval. Egyetlen testőrének se sikerült bejutni utána a kapszulába. A szerelvény néhány másodpercig szabadon esik a kábelein, aztán bekapcsolnak a fékek – a váratlan lassulástól rémült nyüszítés tör föl a holdsasból. A kapszula lágyan és biztosan ér talajt a kerekein. Robbanótöltetek dobják le kis lökések kíséretében a kábeleket. Felvinnyognak a motorok: a kapszula száguldva távolodik a haldokló Olvasztótól. A nagy vonat egy láthatárra karcolt vakító fénycsík: nóva napkelte.

– Apám biztonságban van? – kérdezi Duncan Mackenzie. – Biztonságban van?

***

A szék nem mozdul. Robert Mackenzie testének roncsa remeg, ahogy igyekszik rákényszeríteni akaratát a létfenntartó berendezésre. A szeme, rettentő akaratának utolsó tartalékait mutató állkapcsának izmai, torkának erei, csuklói, halántéka mind feszül és dagad. A trón dacol vele.

– Feltörtük a létfenntartód rendszerét, Robert – közli vele Jade Szun. – Már rég. Előbb-utóbb lekapcsoltunk volna.

A kapszula vibrál: enyhén rázkódik, ahogy a többi kapszula kihullik a vészzsilipekből.

– A tükrökhöz nincs közünk, de miféle Szun lennék, ha nem használtam volna ki a lehetőséget?

Sűrű nyál húz csíkot Robert Mackenzie szájából, ahogy a nyakába vezető csövek felé emeli a kezét.

– Nem tudsz lekapcsolódni róla, Robert. Túlságosan is régóta a része vagy. Most bezárom a zsilipet.

Minden egyes lélegzetvétel perzseli Jade Szunt.

– Az Olvasztó levegőjének hőmérséklete négyszázhatvan Kelvin-fok – jelenti be Si Ke.

Mostanra abbamaradt a dörömbölés.

– Nem. Próbálok. Lekapcsolódni – közli Robert. Karomujjak kaparásznak a torkánál. Elmosódott mozgás: Jade Szun hátrahőköl kipárnázott ülésében, ahogy parányi, zümmögő tárgy röppen felé. Kezét emeli a nyakába nyilalló fájdalomhoz, aztán leejti. Arca elernyed, szeme-szája nyitva. Az AKA idegmérgei gyorsan és biztosan hatnak. A nő magába rogy, csak a biztonsági öv tartja meg. Nyakánál ott döngicsél az orgyilkoslégy.

– Nem kellett volna várnod a zsilippel, picsa – sziszegi Robert Mackenzie. – Soha ne bízz meg a kurva Szunokban.

Aztán krákogó dacoskodása rettentő ordításba vált, ahogy a tükrök fókusza egyenesen felé fordul, és az öregembert, a Páfrányospatakban maradt összes személyt és minden egyebet lángra lobbant. Titánium, acél, alumínium, építési műanyag rogyadozik, olvad és csöpög az óriási hőségben, aztán az olvadt fém Olvasztó robbanásszerű nyomásvesztésével már fölfelé és kifelé fröccsen.

***

Amikor leesett Dél Királynője tetejéről, Robson Mackenzie félt. Jobban félt, mint életében addig bármikor. El sem tudott képzelni annál nagyobb félelmet. Pedig van nagyobb. Bele van szíjazva, miközben fölötte Olvasztó éppen szétolvad. A nagy zuhanás során az élet és a halál az ő döntésein, az ő képességén múlt. Itt és most tehetetlen. Itt semmit nem tehet, amivel megmenekülhetne.

Előrelendül, neki a pántoknak. A gyomra nagyot zökken. Pillanatnyi szabadesés, aztán a kapszula nagy erővel talajt fog. Mozog, igyekszik biztonságos távolságba jutni, de hogy hová, milyen gyorsan és milyen hamar, azt Robson nem tudja. Valami előbb balra, aztán jobbra rántja. Zörgések, zökkenések. Nyikordulások, reccsenések és nyöszörgések. Fogalma sincs arról, hol van, mi is történik éppen. Zajok és ütődések. Látni akar. Muszáj látnia. Nem lát mást, csak a körülötte lévő arcokat, ahogy egymásra pillantgatnak, de senki nem engedi, hogy másvalaki elkapja a pillantását, mert akkor mindenki elhányná magát félelmében.

A kapszula megáll. Mély, reszelős csikorgás hallatszik. A kapszula újraindul, de nagyon lassan.

Robson újra Boa Vistában van, a végén, amikor kiment az energia, nem égtek a lámpák és nem lehetett látni mást, csak az egymást bámuló arcokat a menedék vészhelyzeti biolámpásainak zöld derengésében. Zajok. Emlékszik a robbanószerek dörrenéseire, arra, ahogy mindenki becsukta a szemét minden egyes robbanásnál, rettegve, hogy a következőtől úgy törik össze a menedék, mint az elejtett teáscsésze. Egy nagy robbanás, aztán a borzalmas szélsuhogás, mintha a világ épp kettészakadna, a menedék rázkódott és ingott lengéscsillapítóin, odabenn túl rémültek voltak ahhoz, hogy sikoltozzanak, a suhogó, óriási hang csöndbe fakult, és Robson innen tudta, hogy Boa Vista vákuumra nyílik. Innen tudta, hogy meghalt az apja.

„Biztonságban vagyunk.” Elis madrinha korábban szorosan a karjába zárta Lunát, és újra meg újra ezt mondogatta neki. „Biztonságban vagy. A menedékek nem tudnak felrobbanni.”

Felrobbantották Boa Vistát, gondolta Robson, de nem mondta ki, mert tisztában volt vele, ez a szikra belobbantaná a félelem tüzét, és végigszáguldana az egész menedéken, egyetlen villanással felégetné az összes oxigént.

A menedékek nem tudnak felrobbanni. A kapszulák mindent kibírnak.

Amikor a sötéten áthatolva megjöttek a bólogató elemlámpafények, nem tudta, vajon a megmentőik, vagy a gyilkosaik azok.

Rácsap a mellkasán a kioldógombra. A megfigyelőablakhoz húzza magát.

Nem halhat meg holmi acélbuborékban. Látnia kell. Látnia kell.

Olvasztó – az olvadt fém csíkja – lassú kitörésekben pusztul el. A vonat túlsó vége a látóhatáron túl van, de Robson látja az olvadt fém kilométeres magasságba ívelő, csavarodó, kavargó, ragyogó hasadásait: mindegyik akkora, mint egy kapszula. Beárnyékolja a szemét, annyira fényes. A tükrök még mindig mozognak, még mindig követik a pályát, kétezer kelvines pengékkel sújtanak le a támpillérekre és a forgózsámolyokra. A támaszukat vesztett kazánok nem működnek tovább. A váz megrogy, a konverterek megcsavarodnak, tartalmuk kicsordul. Kiömlik és csorog a sok ritkaföldfém: lantán ragyogó jégtáblái, cérium- és fermiumáradat, izzó rubídium hosszan elnyúló loccsanatjai. Légbuborékok durrannak mindenütt – bonyolult, szépséges gépezetek robbannak föl. Olvadt fém záporozik a Viharok Óceánjára.

Most már maguk a tükrök sem működnek, miután támasztékaik végzetesen meggyengültek. Egyesével megcsavarodnak és összerogynak, fénykardjuk az ég felé suhint, végigvág a tengeren és üvegíveket olvaszt a Procellarum porából. Robson látja, amint az egyik kapszula elpusztul, ahogy felvágja az egyik kohótükör halálos, elkerülhetetlen fókusza, aztán egy másiknak is ez lesz a sorsa. Szépen, egyesével lezuhan Olvasztó tizenkétezer tükre. Tükörről tükörre ereszkedik alá a sötétség. Immár nincs más fény, csak az olvadt fém ragyogása és a menekülő kapszulák vészjelzései.

Azt veszi észre, hogy sír. Tehetetlen, kövér könnycseppek csorognak az arcán. Mellkasa meg-megrándul, reszketegen veszi a levegőt. Ez a gyász. Gyűlölte Olvasztót, gyűlölte az ármánykodását, a titokzatoskodást, az ólálkodó félelmet, a politikáját, és az érzést, hogy akivel csak találkozott ott, valami tervet dédelgetett, amelyben rá osztotta a zsákmány szerepét. De az otthona volt. Nem úgy, ahogy Boa Vista – soha semmi nem lehet megint olyan, mint Boa Vista volt. Oda nem tud visszatérni. Otthon volt, és most odalett, elpusztult, ahogy Boa Vista is. Elpusztult. Megölték. Két otthona volt már, és mind a kettővel végeztek. Mi a közös tényező? Robson João Baptista Boa Vista Corta. Egészen biztosan valami baj van vele. A fiú, akinek nem lehet otthona. Újra meg újra elveszik tőle. Ahogy paizinhót, ahogy a mãeját, ahogy Hoangot. A paija Királynőbe küldte, ahol Hadley megpróbált zasitnyikot csinálni belőle. Amikor visszatért Boa Vistába, paizinho kézilabdákkal dobálta meg, olyan nagy erővel, hogy fájjon, hogy véraláfutás maradjon utánuk, hogy gyűlöletet keltsen benne. Mindent. Mindig. Elvesznek.

Az acélesőnek vége. A kapszula vágtázik a fémpöttyös marén, közben vészhelyzeti központokkal, bányásztelepekkel és lakóhelyekkel veszi föl a kapcsolatot a Procellarum széltében-hosszában. A tükrök izzó szemmel merednek előre végső nyughelyeiken. Olvasztó pusztulása annyira fényes, hogy még a Földről is látni. Az égen gyorsan mozgó csillagképek, rebbenő fénypontok szikráznak föl – Robson tudja, hogy ezek manőverezőfúvókák. A VTO elindította a Holdon található összes kutató-mentő hajót. Kutatásra semmi szükség, nincs mit megmenteni. Az ember vagy életben van, vagy végez vele a Hold.

Valamiféle tárgyat talál a kezében. Négyszögletesre metszett oldalak, lekerekített sarkak, vastagság és súly. Lepillant. A kártyái azok, a pakli, amit Hoang még akkor adott neki, amikor okók voltak, és azóta mindig magánál tartja. Lassan, megfontolt mozdulatokkal kettészedi a paklit. Vigaszt és megnyugvást ad, ahogy ujjai között forognak a lapok. Ezt képes uralma alatt tartani. A lapokat képes irányítani.

2.
2105. SZŰZ–MÉRLEG

Testek minden egyes helyiségben és alagútban, minden folyosón és zsilipben. Ülő, guggoló, heverő, keresztbe tett lábú, fejüket lehajtó testek. Egymásnak támaszkodó testek. Testek fogadáshoz öltözve: Chanel, D&G, Fiorucci, Westwood. Testek, amik alig beszélnek, még kevesebbet mozdulnak, várnak. Lélegzettel takarékoskodó testek. Lansberg helyiségei, alagútjai, folyosói és zsilipjei zümmögnek a túlélők összehangolt, kapkodó lélegzetvételétől. Néhány percenként nyílik a zsilip, és újabb evakuáltak lépnek ki elegáns ruhájukban, mélyen beleszippantanak a nyirkos, bűzös, újrahasznosított levegőbe – aztán csibjük vészhelyzeti választ ad, és duruzsolássá szűkíti a lélegzőreflexet. Zihálva, levegő után kapkodva találnak maguknak helyet a túlélők csoportjai, fürtjei között, ahol leülhetnek és várhatnak.

Lansberg a VTO egyenlítői egyes Központ-Procellarium fővonalának karbantartótelepe: a Lansberg-kráter alá mélyített menedék robotok, szolgálati járművek és két holdnapos váltásokban dolgozó sínellenőrcsapatok számára. A légkörfenntartó egységét vészhelyzetben ötven főre tervezték. Hússzor annyian zsúfolódnak össze nyirkos kamráiban. Nyolc órával a zuhatag után még mindig tartalék energiát használó kapszulák kúsznak oda a zsiliphez, hogy oxigénhiányban szenvedő, kiszáradt, rémült túlélőket tegyenek le. A lansbergi mérnökök egyfolytában szén-dioxid-tisztítókat nyomtatnak, de most már a víz-újrahasznosító rendszer is akadozik. A vécék órákkal ezelőtt feladták. Nincs mit enni.

Darius Mackenzie csalódott bosszúságában felszisszen, és a lapok szerteszét spriccelnek a folyosón.

– Nem megy – mondja Adelaide-en, a famulusán át. Robson összeszedi a kártyákat. Összerendezi a lapokat, és lassan újra megmutatja a másik fiúnak a mozdulatot. A hüvelykujj pöccintését, ahogy belecsúsztatja a tenkai-fogásba. Megmutatja a kezét, széttárja az ujjait. Látod? A trükk lényege a kéz és a lap viszonyított szögében van, így a kártyából semmi nem látszik. Ez a bonyolult mutatványok közé tartozik. Robson órákon át gyakorolta kamera előtt. Az izomemlékezet buta és lassan tanul – csakis a sokszor elismételt próbálkozás veri bele a mozdulatot, a könnyedséget, az időzítést az izom rostjaiba. A manipuláció a legtöbbet gyakorolt trükkfajta. A bűvész tízezerszer elgyakorol egy mozdulatot, mielőtt nézők elé merészkedik.

Bryce gyorsan ellenőrizte, jól van-e, mielőtt kisajátította a VTO egyik holdhajóját, hogy elvigye Dél Királynőjébe. Olvasztó odalett, a Mackenzie Műveknek fenn kell maradnia. Ez öt órával ezelőtt volt. Robson és Darius egymást ölelte az első órában – teljesen beletompultak a pusztulás mértékébe. Aztán Robson megkockáztatta a hálót. Ömlött be a sok borzalom: számok, nevek. Nevek, amelyeket ismert, nevek, akik mosolyogtak rá, beszéltek vele, ártatlanul böködték a véraláfutásait és szájfénnyel írták föl a nevüket a bordáira, nagy hajas, estélyis nevek. Nyolcvan halott, sok száz eltűnt. Csak ült ott, latolgatott minden egyes lélegzetet kapkodó mellkasában, és képtelen volt felfogni, amit hallott. Három órán át hallgatta a híreket. Aztán elővette a pakliját.

– Szeretném megtanítani, hogyan kell a tenyeredbe rejteni egy lapot – suttogta. – Ez a kártyatrükkök alapja és veleje. Ott van, de eldugva, mindenki szeme előtt, és amikor csak akarom, előhívhatom.

Megmutatta Dariusnak a klasszikust, a hungardot és a tenkai-fogást, mialatt új menekültek topogtak utat keresve kinyújtott lábaik között, és a VTO vizes- és orvoscsapatai jöttek-mentek a folyosókon.

– Próbáld meg újra.

Darius átveszi a paklit, mutató és középső ujja közé veszi a legfelső lapot, megcsinálja a dobásimitációt és behajlítja ujjait, hogy hüvelykujja begye és párnája közé helyezze a kártyát. Valami magára vonja a figyelmét – nem fejezi be a trükköt. A lapok kiesnek a kezéből. Robson hunyorogva néz föl a nyirkos, poros párába. Szun úrnő és a kísérete: óvatosan lépdelnek át a földön heverő menekülteken. Szabadon, mélyeket szippant egy maszkból, egyik testőre viszi az oxigéntartályát. Elveszi a maszkot a szája elől.

– Darius. Föl! Föl!

Ujjaival int: kelj föl. Darius támolyogva talpra tápászkodik. Két testőr lép mellé kétoldalról, hogy megtartsák. Úgy tűnik, egyáltalán nem zavarja őket a csökkentett levegőmennyiség. Szun úrnő megöleli. Robsonnak megfeszül az álla éhezőhöz illően vékony karja, barátja köré fonódó hosszú, csontos ujjai láttán.

– Jaj, drága fiam. Drága, drága fiam. Annyira sajnálom.

– Anya… – szólal meg Darius. Szun úrnő hosszú mutatóujját az ajkára szorítja.

– Ne beszélj! – Arcához emeli a légzőmaszkot, aztán Darius arcához emeli. – Vár rád a sínautó. Az Örök Fény Palotájában biztonságban leszel.

A csinos fiúk és lányok őrségbe tömörülnek Darius körül. Visszanéz Robsonra, és Szun úrnő most először veszi észre.

– Senhor Corta, örülök, hogy épségben, egészségben látom.

Robson családja tiszteletadásának megfelelően fejet hajt, és összeilleszti ujjait. Szun úrnő elmosolyodik. Fürge bűvészmozdulat, és a fiú Dariusnak kínálja paklija felét, aki zakója zsebébe csúsztatja. Az őrök már terelik is végig a folyosón, utat törnek a tülekedő, lökdösődő Mackenzie-k között, akiknek megütötte a fülét a „sínautó”. Darius még utoljára vet egy pillantást hátra, aztán Szun úrnő kísérete keresztüllökdösi a zsilipen az állomásra.

– Soha többé nem látlak, igaz?