A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Eti Elboim & Sara Leibovits: The Girl Who Survived Auschwitz, 2023

Fordította MOLDOVA JÚLIA

Originally published in the English language
by HarperCollins Publishers Ltd. under
the title The Girl Who Survived Auschwitz

© 2023 Eti Elboim & Sara Leibovits

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-19-9

Ez a mű személyes emlékeken alapszik. Minden észszerű erőfeszítést megtettünk, hogy a tényeket a rendelkezésre álló dokumentációval ellenőrizzük.

Auschwitz egy tátongó lyuk az emberiség lelkiismeretében, amelyet csak úgy lehet betömni, ha a világban egyre több lesz a fény és a jó.

Egy lány Auschwitzban

Ez a könyv a megmentés, a túlélés története.
A Világ Teremtőjébe és a csodákba vetett hitről szól, az ember önmagába vetett hitéről.
A bátorságról, a hősiességről, a leleményességről, az erőről, a barátságról, a törődésről, az emberség kereséséről még a legnehezebb pillanatokban is.
A szenvedés és a megaláztatás sötét mélységeiben a fény kereséséről.
A jó kereséséről a gonosz poklában rekedt világban.
Ez a történet a jó győzelméről szól a gonosz felett.

Ez a történet őrületes rémálmok szülötte, és minden emberi logikát,
minden emberséget nélkülöz.
Ez a történet a csupasz igazság.
Ez történt velem életem egy éve alatt,
tizenhat éves lányként Auschwitzban.
Ez a történet a részem, hisz én vagyok az egész családom egyetlen túlélője.
Ez a történet az egész zsidó népé és mindannyiunké.

Remélem, hogy erősebben, mélyebb hittel,
az életet jobban szeretve, a célodat jobban megértve,
a gyűlölet, a gonoszság, az arrogancia és a rasszizmus ellen harcolva kerülsz ki belőle, ha elolvasod.
A jót keresed majd, az együttérzést, egymás megsegítését, a részvétet.
Hogy szeresd pusztán azért a másikat, mert ember.
Túléltem, hogy tanúskodhassak és elmondhassam mindezt. Íme a történetem.

Sara Leibovits a Hershkovits családból, született Csehszlovákiában, izraeli állampolgár.

Az auschwitzi lány lánya

Ez édesanyám története, aki túlélte Auschwitzot,
és ez a mi történetünk is, a holokauszt utáni második generációé.
Kiváltságosnak éreztük magunkat, hogy megszülethettünk, kinőhettünk azokból a szénné égett, sötét és füstölgő ágakból.
Főnixmadárként a krematórium tüzéből keltünk ki, hogy újjászülessünk.
Ők maguk megtestesítették a száraz csontok látomását,
kitárták szárnyaikat, családot és otthont építettek.
Miattunk tanultak meg újra nevetni, boldognak lenni,
alkalmassá válni a boldogságra, az életre.
Néhányan közülünk vágásokat és sebeket hordozunk a lelkünkben,
de van erőnk, hatalmunk és inspirációnk.
Erősebbek vagyunk a pokolnál, hatalmasabbak a rémületnél,
a lábunk pedig szilárdan áll hazánk, Izrael földjének talaján.
Az anyatejjel szívtuk magunkba a holokauszt erejét és emlékét.
Az emlék apáink minden simogatásával és ölelésével került a vérkeringésünkbe.
Az a kiváltság ért minket, hogy láncszemek lehetünk a túlélők és az egész világ között.
Azért maradtak életben, hogy elmesélhessék a történetet,
mi pedig azért vagyunk itt, hogy segítsünk nekik hallatni a hangjukat,
hogy elmondják, beszéljenek, dokumentálják és nyilvánosságra hozzák, ami történt velük.
Emlékeztetni és védelmezni, hogy ez soha többé ne fordulhasson elő!
Megígértük, hogy nem hagyjuk, hogy a világ elfelejtse.

Eti Elboim a Leibovits családból – Izraelben született, izraeli állampolgár.

Utolsó megálló: Auschwitz

A vonat lassított, majd fülsiketítő fékcsikorgással megállt. 1944. május 18-a, csütörtök reggel volt. Hétfő óta voltunk bezárva egy vagonba, összezsúfolva sötétségben, mocsokban, éhezve. Útitársaink voltak a könnyek, a gyötrelem és a rettegés az ismeretlentől.

Most összebújtunk, és aggódva vártuk, hogy kinyissák a vagon lezárt ajtaját. Néhányan közülünk úgy vélték, hogy semmi jó nem származhat abból, ha egy tehervonattal utazunk, olyan vagonokban, amelyeket általában arra használtak, hogy állatokat szállítsanak Lengyelországból Németországba. Én pedig arra gondoltam, hogy talán még az állatokat is kényelmesebb körülmények között utaztatják, mint minket, embereket, és ha ez volt az út, akkor vajon mit árul el arról a helyről, ahová megérkeztünk?

És még így is volt némi halvány reményem, hogy talán javulni fog a helyzetem apámmal, anyámmal, öt öcsémmel és a többi zsidóval együtt, aki velünk utazott a vonaton. Mi mást kívánhatna egy fiatal lány? Tíz hónapja töltöttem be a tizenötöt. Suri Hershkovits a Magyarkomját{1} nevű faluból, amely Csehszlovákiához tartozott, amikor születtem, de a háború előestéjén Magyarországhoz csatolták.

Három nappal korábban szálltunk be a tehervagonba, egyenesen a munkácsi gettóból, ami maga volt a földi pokol. Akkor még nem tudtuk, hogy kisebb poklok várnak ránk az út során egy nagyobb, folyamatos pokol felé.

A marhavagonnak nem volt lépcsője. A fiatalabbak egyedül másztak fel és ugrottak be, az idősebbeknek a már bent lévők segítettek.

Amikor beszálltam a kocsiba, megdöbbenve tapasztaltam, hogy az koszos és büdös az előttünk szállított marháktól. A padló is nedves volt, és piszkos. Úgy tűnt, hogy valaki megpróbálta lemosni, mielőtt beléptünk volna, de sietve betereltek minket, mielőtt még lett volna ideje megszáradni, így a padlót azonnal beborította a sár és a mocsok ragacsos keveréke.

Az első dolog, amit észrevettünk, hogy a vagonban nem voltak ülések. Mindenkinek állnia kellett, egymáshoz préselődve.

Azt mondták, ne legyünk engedetlenek és viselkedjünk rendesen. Elmagyarázták, hogy a vagon ajtajai kívülről zárva lesznek és így is maradnak, amíg meg nem érkezünk a célállomásunkra. Csak „ott” fogják kinyitni, mert csak „ott” lesznek olyanok, akiknél van kulcs. Hol lehet ez az „ott”? Nem tudtuk. Fogalmunk sem volt, hová tartunk.

Amikor felszálltunk a vonatra, unokatestvéremet, Soni Solomont nevezték ki a kocsi parancsnokának. Fogalmam sincs, ki nevezte ki erre a posztra; csak arra emlékszem, hogy ő volt a felelős. Tizenkilenc éves volt, a szomszédos Nagycsongva faluból származott, apám húgának, Fajgének volt a fia.

A kocsi egyik sarkában gyerekek sírtak, míg egy másik sarokban mások segíteni próbáltak néhány idős utasnak, hogy le tudjanak ülni a földre. Mindannyian rettenetesen éhesek és fáradtak voltunk, ez is fokozta a szenvedést. A vagonban voltak gyermekeikkel egyedül utazó anyák is. Általánosságban elmondható, hogy a legtöbb deportált nő, idős ember, gyerek vagy fiatal volt. Nagyon kevés férfi jött velünk, mert addigra már a legtöbb fiatal férfit besorozták a magyar hadseregbe. Munkaszolgálatra vitték őket, a német megszállás után a helyzetük még tovább romlott. Így nemcsak hiányoztak, de a családjuk aggódott is értük.

Nyolcvannégyen voltunk a vagonban, mindannyian rettegtünk, nem ismertük egymást. Véletlenszerű emberek véletlenszerű csoportja voltunk, akikre közös sors várt.

A következő, amit észrevettünk, hogy a tehervagonban nincs ivóvíz. El sem tudtuk képzelni, hogyan gondolják, hogy majd víz nélkül boldogulunk.

Az út első negyedórájában mindannyian igyekeztünk udvariasak és előzékenyek lenni.

– Nem tudnának egy kicsit arrébb menni? – hallatszott az egyik irányból.

– Kérem, csináljanak egy kis helyet – így egy másikból.

De aztán kiderült, hogy a kocsiban nincs semmiféle illemhely! Kezdtük elveszíteni a reményt. Félórával az indulás után már kínszenvedéssé vált az utazás.

Apám szólalt meg:

– Elnézést, van valakinek egy takarója?

Apám, Jakov Hershkovits negyvennégy éves volt. Mivel a zsinagóga gondnokaként szolgált, hozzászokott a közösség vezetéséhez, és segített unokaöccsének, Soninak a vagon irányításában.

Ahogy az Atyák tanításaiban olvassuk: „Ahol nincsenek emberek, ott igyekezz ember lenni”; ez tökéletesen leírta apámat. Bebizonyította, hogy van, aki még a legnehezebb időkben is képes emberségre, képes segíteni másokon.

Valaki a holmijába kotort, és egy gyapjútakarót adott apámnak.

– Elnézést! – folytatta ő. – Van valakinek kalapácsa? Szög? Vödör?

Valami úton-módon, kalapács és szögek nélkül, apámnak és Soninak sikerült kifüggesztenie a takarót a vasúti kocsi egyik sarkába, és valamiféle illemhelyet tákolni így. De mit kezdjenek a vödörrel, amely gyorsan színültig telt?

– A vödröt kívülre kell kiüríteni – vélte az egyik férfi.

Valaki azt javasolta, hogy másszanak fel egymás vállára, fogják meg a teli vödröt, és öntsék ki a tartalmát az ablakot elzáró fémrácson keresztül. Azonban minden kísérlet, hogy a vödör tartalmát kiöntsék a vagonon kívülre, miközben a vonat robogott tovább, újra és újra kudarcba fulladt.

– Van valakinek újságja? – kérdezte apám és Soni, remélve, hogy az ablakon kívülre csatornázhatják a vödör tartalmát.

Újság azonban senkinél sem volt, és a kocsi egyre mocskosabb lett, iszonyatos bűz terjengett benne. A vonat időről időre megállt az állomásokon, és minden alkalommal azt gondoltuk, hogy talán kapunk vizet és megszabadulhatunk a bűztől a vagonban, de az ajtók három teljes napig zárva maradtak.

A vonat időnként várakozott egy állomáson, néha röviden, néha hosszasan, talán azért, hogy a vonatok vágányt válthassanak. Néhány állomáson a környéken élő jó emberek vártak ránk, és kenyeret vagy főttkukorica-csutkát dobtak be nekünk a rácson keresztül. Aki tudta, felkapta az ételt, és mindig perceken belül elfogyott.

Valahányszor a vonat megállt egy állomáson, mindannyian csendben voltunk, füleltünk, milyen nyelven beszélnek odakint, de általában nem engedték az embereket a kocsik közelébe, így nem tudtuk meg.

A vonatút zokogás és sikoltozás közepette zajlott. Az emberek állva és ülve el-elaludtak. Időnként az állók helyet cseréltek az ülőkkel, de a kocsiban soha nem volt egy pillanatig sem nyugalom vagy csend.

Folyamatosan próbáltuk kitalálni, merre haladunk. Nem láttuk sem a napot, sem a holdat, sem a csillagokat. Úgy tűnt, mintha az egész természet és az egész világ ellenünk lenne.

Az ablakok keskenyek voltak, és amikor valaki egy ablak közelébe húzódott, mindenki azonnal ráordított, hogy menjen el onnan, ne akadályozza a levegő áramlását. Egyszer, amikor valakinek mégis sikerült megpillantania az elsuhanó tájat, bejelentette:

– Lengyelországban vagyunk!

Apám is kinézett az ablakon, és megerősítette:

– Igen, Lengyelországban vagyunk.

Nehéz elhinni, hogy önhibáján kívül, minden észszerű ok nélkül küldik a halálba az embert. Az elme ezt nem képes felfogni. Talán pont ezért, a csonttörő vonatút ellenére még mindig reménykedtünk és optimisták maradtunk.

Amikor először elhurcoltak bennünket otthonainkból, a zsidók között már elterjedt a pletyka, hogy a Dunántúlra küldenek bennünket, ahol az állóvízben fekete tőzeg keletkezett. Apám és a szomszédaink megbeszélték egymás között, hogy nyilvánvalóan azért viszik majd ide az összes zsidót, hogy a vizet lecsapolva fejlesszék a mezőgazdaságot. Apám és a barátai biztosak voltak benne, hogy sikerülni fog a feladat. Ma már tudom, hogy abban az időszakban mindennap négy transzport hagyta el Magyarországot, egyenként körülbelül 3000 zsidóval. Összesen 147 transzport volt, mintegy 450 000 magyar zsidót deportáltak így. Az előző hónapokban megtapasztaltuk az antiszemitizmust, a szenvedést és a megpróbáltatásokat a munkácsi gettóban. Hallottuk, hogy ukrán falvakban zsidókat vittek ki gödrökhöz, hogy agyonlőjék őket, de ha valaki azt mondta volna a vonaton utazóknak: „Figyeljetek, a legtöbbetek a végállomásra érkezése után egy órán belül meghal”, azt hittük volna, hogy elvesztette az eszét.

A vonatút során időnként kellemetlen összetűzésekre került sor. Az egyikre akkor, amikor egy tizennégy éves fiú a cipőjét a cipőfűzőjénél fogva az ablakrácshoz kötötte. A vonat ringatózásával a cipő elszabadult a rácsról, és leesett, arcon ütve anyámat. Fémcsatos cipő volt. Anyámat a szemén találta el a cipő, elsírta magát. Apám megvizsgálta a sebet, zsebkendőt adott anyámnak, megnyugtatta, hogy nem olyan vészes a helyzet és másnapra az ütés minden nyoma eltűnik. A kocsiban ülők azonban azonnal felálltak, és dühösen a fiú ellen fordultak, meg akarták verni. Apám megsajnálta a fiút, próbált mindenkit megnyugtatni és békét teremteni. Azt mondta a feldühödött tömegnek:

– Hadd foglalkozzak én a fiúval! Tudom, hogyan kell bánni a gyerekekkel.

Nagy nehezen sikerült megakadályoznia, hogy megverjék a fiút, aki egy özvegy anya egyetlen gyermeke volt. Az út hátralévő részében apám továbbra is megvédte a fiút attól, hogy a többi utazó bántsa. Anyám felépült, bár a zúzódás és a duzzanat ott volt a szeme körül.

Az út leírhatatlanul szörnyű volt, de a vagonban senki sem halt meg. Az út végén nyolcvannégyen álltunk itt, és idegesen vártuk, hogy kinyíljanak az ajtók.

Érkezés Auschwitzba

Végtelen hosszúnak éreztem a várakozást, amíg az ajtók kinyíltak. Az emberek próbálták elhallgattatni egymást:

– Hadd halljuk, mit mondanak odakint és milyen nyelven! – De egy szót sem hallottunk a vagonon túlról. Fogalmunk sem volt, hol vagyunk.

Hirtelen az ajtók csikorogva kinyíltak, és német beszéd ütötte meg a fülünket. Friss áramlat szökött be a kocsiba, elkeveredett a sűrű levegővel odabent, elérte az orrlyukaimat, és megtöltötte a tüdőmet. Egy napsugár utat tört magának felém, az emberek feje fölött, és láttam, hogy kint gyönyörű, tiszta az idő. Honnan jöhetett ez a csoda szép, napsütéses reggel?

Tizennégy-tizenöt év körüli, kék-szürke csíkos rabruhába öltözött fiúk másztak fel a vagonba. Sürgettek minket, hogy szálljunk ki:

– Ne vigyetek magatokkal semmit! Hagyjátok itt az összes holmitokat! – mondták.

Anyám odaszólt a testvéreimnek és nekem:

– Gyerekek, gyorsan vegyetek fel három inget, mert mindent itt kell hagynunk, de ami rajtatok van, azt vihetitek.

Segített mindannyiunknak kihalászni a ruhákat a batyukból és felvenni.

A fiatal fiúk siettetve tereltek mindenkit kifelé, nem hagyták, hogy hátramaradjunk. Nem voltak hajlandók semmit sem mondani, mintha parancsba kapták volna, hogy ne beszéljenek nekünk erről a helyről, ahová érkeztünk. Csak annyit mondtak:

– Kifelé! Mindenki szálljon le!

Apám elkapta az egyiket a vagon sarkában, a vállára tette a kezét, és megkérte, árulja el, mi ez a hely. A fiatalember felelt valamit apámnak. Úgy tűnt, igazat mondott, mert eddig a pontig apám azt mondta nekünk és a többi utasnak, hogy öltözzünk melegen, és ha tudunk, tegyünk a zsebünkbe kenyeret. De miután beszélt a fiúval, másképp viselkedett, és halkan azt mondta:

– Nem kell semmit sem vinni. Kiszállunk, és majd később mindent utánunk hoznak.

Valaki megkérdezte apámat:

– Honnan fogják tudni, hogy melyik csomag az enyém?

Fogalmam sincs, mit gondolt az én jó apukám abban a pillanatban, mit élt át. Még ha tudta is, hogy olyan helyre érkeztünk, ahol zsidókat gyilkolnak, akkor sem tehetett volna semmit, nyilván nem szervezhetett volna lázadást vagy szökést. A deportáltak többsége nő, gyerek és öreg volt, beteg, törékeny és gyenge. Egyikünk sem tudott volna ellenállni vagy megszökni. Azt hiszem, apám ezért titkolta el anyám és a többi utas elől a szörnyű titkot, amit a fiú elmondott neki.

A vagonnak nem volt lépcsője, nem tudtuk, hogyan szálljunk le. A fiatalok leugrottak a földre, de az idősebbek, a terhes nők és a kisgyermekeket cipelő anyák nehezen tudtak lejönni. Néhányan elestek, és a legtöbbünk számára nehéz volt a lejutás.

Mocskosak, büdösek, éhesek és gyengék voltunk. És még így is reménykedtünk, hogy talán olyan helyre érkeztünk, ahol várnak ránk – az ég kék volt, a nap vidáman sütött, fákat és füvet láttunk, és reméltük, hogy szép, tisztes helyre érkeztünk és nemsokára mosakodhatunk, kapunk enni, és újra emberek leszünk. Nem gondoltuk, hogy a pokolba vezetett az utunk. Nem tudtuk, hogy fél órán belül már csak néhányan leszünk életben.

Édesanyám, Blima Hershkovits a Gelb családból Magyarkomjáton született, harmincnyolc éves volt, a húgom, Rachel tizennégy, az öcsém, Eliezer tizenkettő, az öcsém, Joszef Salom tíz, a húgom, Fajgele nyolc, a kisöcsém, Azriel Cvi pedig három. A húgunk, Pessi négy évvel korábban, kilenc hónaposan halt meg.

Amikor leszálltunk a vagonból, anyám nagyon aggódott Ruchi lába miatt. Ruchi a munkácsi gettóban sérült meg, és a háromnapos vonatút alatt a seb elfertőződött, a lába feldagadt. Anyám azt várta, hogy olyan helyre érjünk, ahol meg tud tölteni egy lavórt szappanos vízzel és be tudja áztatni Ruchi lábát. Remélte, hogy lesz majd egy orvos vagy nővér, aki ad neki kenőcsöt.

Ruchi magasabb volt nálam, és idősebbnek tűnt. Amikor ugratni akartak, azt mondták, ő az idősebb. Mi ketten legjobb barátok voltunk. És persze minden fiatalabb testvéremet nagyon szerettem. Anyámat aggasztotta a monoklija is, amit a vasúti kocsiban a cipő csapódásától kapott. Megkérdezte tőlünk, látszik-e a zúzódás. Gyönyörű nő volt, nagy zöld szemmel, és fontos volt neki, hogy egészségesnek és erősnek tűnjön ezen az idegen helyen, ahova érkeztünk. Talán ösztönösen megértette, hogy itt jobb, ha nem látszik betegnek vagy sebesültnek.

Öt perccel azután, hogy kiszálltunk a vonatból, megláttuk, hogy valaki áll a sínek végén, férfi és női katonák kíséretében. Az öcsém jelentette:

– Egy férfi áll egy széken, azt látom.

– Talán mert alacsony – találgatott anyám egyenesen előremeredve, hogy lássa, mi történik. Egyikünk sem gondolta volna, hogy a katonák élén álló férfi, aki a vonatról leszállók hosszú sorát fogadja – néha maga Josef Mengele, máskor egy másik náci tiszt – fogja eldönteni, ki éljen és ki haljon meg. A férfi egy hosszú pálcával a kezében állt, mintha egy sátáni kórust irányítana, amely emberek sorsáról dönt.

Különös szag terjengett, az Auschwitzban töltött első órámban nem tudtam beazonosítani. Egy kéményből füst szállt az ég felé, és én nem tudtam, mit jelent.

Apámat elválasztották tőlünk, elvitték a többi férfival együtt.

Anyám hirtelen elkezdte kiabálni tízéves öcsém, Joszef Salom nevét, aki eltűnt az emberáradatban, és a hatalmas zsúfoltság miatt lehetetlen volt megtalálni. Anyám pánikba esve szólongatta őt, de nem került elő. Még ma is remélem, hogy később találkoztak.

Nők és gyerekek hosszú sorával együtt indultunk el, mellettünk egy másik hosszú sorban férfiak és tinédzserek álltak. Körülöttünk zokogás és sikoltozás hallatszott. Oldalt őrök álltak, félelmetes kutyák pórázát fogták, amelyek arra vártak, hogy gazdáik elengedjék őket és megparancsolják nekik, hogy támadjanak ránk.

Mindkét oldalunkon szögesdrót kerítés magasodott, de foglyokat nem láttunk, talán mert ilyenkor a barakkjaikba zárták őket.

Amikor a sor elejére értünk, egy fegyőrnő gyorsan odajött hozzám, és jobbra lökött.

Édesanyám, aki fiatal korában egy magyarkomjáti osztrák–magyar iskolában tanult és beszélt németül, udvariasan megkérte az őrt, hogy ne vigyen el, mert a lánya vagyok.

Az őrök már emelték a puskatust, hogy megüssék anyámat.

Könyörögve kértem:

– Mama, nem számít. Csak ne hagyd, hogy megverjenek.

Anyám beleegyezett, azt mondta:

– Menj, hogy ne verjenek meg akkor téged.

Ugyanekkor többeket kiemeltek a sorból. Mögöttünk egy tízgyermekes magyarkomjáti család állt, az édesanya egy hónappal korábban halt meg. Az egyik idősebb lányt, a tizennyolc éves Ruchi Kleint elkülönítették a fiatalabb testvéreitől, és jobbra vitték.

Ruchi kiabálni kezdett fiatalabb testvéreinek:

– Árváim!

Jó anyám látta, hogy Ruchit meg akarják verni, és azt mondta neki:

– Ruchele, te menj át a másik oldalra, és vigyázz helyettem Surira, én pedig vigyázok a testvéreidre. – Ezzel maga köré gyűjtötte a kis árvákat, és a kezét nyújtotta nekik.

Még arra is volt ideje, hogy felém fordítsa a fejét, és azt kiáltsa:

– Este találkozunk!

Ezek voltak anyám nekem mondott utolsó szavai. Este találkozunk.

Hetven évvel később

Második generációs holokauszttúlélőként, ahogy nőttem és idősödtem, mindig másképp láttam a holokausztot.

Gyerekkoromban azt gondoltam magamban: kiugrottam volna a vonatból, átbújtam volna az ablak keskeny résén, és nem érdekelt volna, ha megvágom a térdem vagy eltöröm a lábam. Gurulva földet értem volna, és elszaladtam volna az erdőbe, csatlakoztam volna a partizánokhoz, velük élve megtanultam volna harcolni a nácik ellen, megtanultam volna lőni és vakmerőn harcolni az emberi lét és az élet jogáért. Nem mentem volna a gázkamrákba. Nem, nem vittek volna oda.

Amikor tizenöt és fél éves voltam, azt gondoltam, úgy viselkedtem volna, mint anyám, aki akkoriban velem egyidős volt. Nem szöktem volna meg a vonatról, mert én sem hagytam volna hátra a szüleimet és a fiatalabb testvéreimet. Nem tudtam volna együtt élni azzal a tudattal, hogy megszöktem és a sorsukra hagytam őket. Auschwitzba mentem volna a családommal, és biztosan túléltem volna az első szelekciót. Bátran, erősen és bölcsen töltöttem volna a napjaimat Auschwitzban, ahogy édesanyám tette. Mindig éber, éles szemmel néztem volna minden irányba, és leleményesen kerestem volna a túlélés lehetőségeit. Nem engedtem volna a kétségbeesésnek, és nem adtam volna fel. Bármit megtettem volna, ami a túléléshez szükséges. Vagy ha jobban belegondolok, majdnem bármit.

Amikor huszonhárom éves voltam, és az első fiamat először a karomba tették, arra gondoltam: ha ebben a pillanatban szállnék ki a vonatból, a nácik biztosan elragadnák tőlem a csecsemőt és odaadnák az egyik anyának, hogy vigye a menetelő nők és gyerekek közé. Oldalra löktek volna a nők csoportjával együtt, akik átmentek a szelekción, miután munkaképesnek minősítették őket. De én nem lettem volna képes elválni a fiamtól. Elsurrantam volna, és futva csatlakoztam volna az ismeretlen felé tartó nők és gyerekek sorához. A karomban ringattam volna a babát, és vele sétáltam volna a gázkamrába. Nem lettem volna képes életben maradni, tudván, hogy a fiamat meggyilkolták.

Amikor harmincnyolc éves voltam, azt gondoltam magamban: most már annyi idős vagyok, mint a nagymamám, Blima Hershkovits, az Úr álljon bosszút a haláláért. Hat gyermekével együtt Auschwitzba került. Abban a korban nekem is hat kisgyermekem volt.

Másfél évtizeddel később, ötvenegy évesen arra gondoltam: a másik nagymamám, Sejndel Leibovits, az Úr álljon bosszút a haláláért, ebben a korában, tízgyermekes anyaként és négyszeres nagymamaként érkezett Auschwitzba. A nácik mindkét nagymamámat idősebb nőnek, a gyerekek gondozóinak tekintették, akik nem képesek fizikai munkával szolgálni a náci gépezetet, ezért azonnal a gázkamrákba küldték őket. Talán ennyi idősen engem is oda küldtek volna.

Minden generációban az embernek úgy kell látnia magát, mintha Auschwitzból menekült volna meg.

Az első órák Auschwitzban

A két sor, egy férfiakból és egy nőkből álló, egyenesen haladt előre, fokozatosan távolodott tőlünk. Én a peronon maradtam a többi nővel együtt, akiket kivettek a sorból. Úgy láttam, talán az emberek egy százalékát küldték velem együtt jobbra. Akkor még nem tudtam, hogy ez jó-e vagy rossz. Reméltem, hogy később találkozunk a többiekkel.

Körülöttünk több ezer táska és csomag hevert szétszórva, amelyek a vasúti kocsik előtt maradtak árván. Utasítottak, hogy álljunk ötös sorokba. Ott álltunk, és vártunk. Éhes voltam, vécére kellett mennem, zavarodott voltam, és mocskos. Hirtelen megláttam az apámat. A fősorból kiemelt férfiakkal együtt állt, nem messze tőlem. Otthagytam a soromat, és odafutottam hozzá. Volt nála egy vizespalack, adott egy kicsit inni. A táskájából elővett egy darab kenyeret és némi schmaltzot (libazsírt), amit a nővére, Fajge Solomon, Soni édesanyja adott neki, amikor leszállt a vonatról. Két szelet kenyeret belemártott a schmaltzba, és nekem adta. Ahogy faltam az ételt, az éhségem csillapodott.

Visszatértem a helyemre a női sorban. Elvezettek bennünket a férfiak csoportjától, nagyjából két kilométert kellett gyalogolnunk. A hely hatalmasnak tűnt, és akkor még a nevét sem tudtam.

Eleinte nehezen tartottuk az ötös sorokat a menetben. Időnként valaki elkeverte, és átállt egy másik sorba, de amikor rájöttünk, hogy aki elrontja, az kemény pofont kap, gyorsan megtanultunk ötösével menetelni, és többet nem vétettük el.

Elértünk egy fürdőházhoz. Mivel ettem és ittam kicsit, valamivel jobban voltam, mint amikor megérkeztünk. Nem aggódtam különösebben, hogy rosszat tesznek velünk, mert még nem tudtam elképzelni, hogy egy népirtó üzembe érkeztünk, melynek célja egy egész nép elpusztítása – ez túl sok és túl sátáni lett volna egy fiatal lány agyának. De legidősebb gyerekként aggódtam a családomért, a sérült lábú húgomért, Ruchiért, és az öcsémért, Joszef Salomért, aki eltűnt.

Utasítottak minket, hogy vetkőzzünk le. Azt mondták, mindenki kap egy akasztót, ahová a ruháinkat és a holminkat tehetjük. Minden akasztónak volt egy száma, és szóltak, hogy jegyezzük meg a számot és hogy hol van a helye. Abban a pillanatban minden vagyonom a rajtam lévő ruha volt: három ing, egy zöld pulóver, amit magam kötöttem, egy szoknya, zokni és cipő. Ékszer nem volt rajtam, mivel minden ékszerünket elvették még a munkácsi gettóban.

A minket felügyelő nők maguk is foglyok voltak, szlovákiai zsidók, akik már két-három éve Auschwitzban voltak. Kemények voltak, de eleinte udvariasan beszéltek velünk.

Alsóneműre vetkőztünk, és zavartan néztünk egymásra. Ekkor a felügyelők durva bánásmódra váltottak, és elkezdtek verni minket, üvöltöttek, hogy vetkőzzünk le teljesen. Úgy éreztem, mintha rám szakadt volna az ég. Olyan otthonból jöttem, ahol szemérmesen viselkedtünk, és soha senkit nem láttam még meztelenül. Ez az eset sokkolt.

Miután minden ruhánkat levettük, azt a parancsot kaptuk, hogy álljunk sorba öt-hat nő elé, hogy levágják a hajunkat. Amikor rám került a sor, az egyik nő elé álltam, ő is zsidó volt. Ez a nő, aki régóta Auschwitzban raboskodott, egy elektromos borotvával nekiállt leborotválni a hajamat. Mint minden tizenéves lány, én is sok időt töltöttem a hajam ápolásával. Akkor barna és egyenes volt, a vállamig ért, oldalválasztékkal hordtam. A göndör haj volt a divat, ezért minden este papírcsíkokat hajtogattam, a hajamba kötöttem őket, és imádkoztam, hogy másnap reggel fürtökkel ébredjek. A húgomnak, Ruchinak világos, természetesen göndör haja volt, és frufruja. A gettóban Ruchi és én már, nagy bánatunkra, megváltunk a hosszú hajunktól, és rövid frizurával kellett beérnünk, mivel a gettót ellepték a tetvek. De most ez a nő teljesen le akarja borotválni a hajamat! Kopaszra? Engem? Jobbra és balra pillantottam, láttam, hogy mindenkit kopaszra nyírnak.

Az elektromos borotva elemmel működött, és a borotválás közepén leállt. A nő felkapott egy nagy ollót, és durván levágta a hajamat. Megvágta a tarkómat, csupa karcolás és vágásnyom lett a fejem. Aztán folytatták: eltávolították a szőrzetet az egész testünkről. Meztelenül, kopaszra nyírva és megalázva álltunk ott.

Ezután egy másik helyiségbe tereltek minket, ahol a mennyezetre lyukakkal átszúrt öntözőcsöveket erősítettek, ezek egy katonai víztartályhoz csatlakoztak, és zuhanyzóként szolgáltak. A tartályt fűtötték, így a víz forró volt, de néhány perc múlva kifogyott. Azt mondták, hogy hoznak egy másik tartályt, úgyhogy ott álltunk körülbelül két órán keresztül, meztelenül, fázva vártunk a vízre. Végül egy új tartályt kapcsoltak rá a rendszerre, és forró vizet locsoltak ránk. Aztán szörnyen büdös szappanokat kaptunk. A parancsnok elmondta, hogy a szappant RJF-nek hívják, ami a reine (tiszta), jüdische (zsidó), Fett (zsír) rövidítése. A körülöttem lévő nők nem értették, miről beszél. Én sem értettem. Emberi lényekből csinálták a szappant? Megőrültek ezek?

Mindannyian bekentük magunkat ezzel a szappannal.

Kényszerítettek rá.{2}

Amikor a zuhanyzás véget ért, a levegőn állva, törölköző nélkül szárítkoztunk meg. Mindegyikünk kapott egy szürke ruhát, az anyaga valamiféle zsákvászonnak tűnt. Minden ruha egyforma méretű volt, egy darab szövetből készült, varrás és öv nélkül. Mivel alacsony voltam, a ruhám leért a földre. A cipő, amit kaptam, szintén túl nagy volt. Így a lógó ruhában és a túl nagy cipőben alig tudtam járni.

A körülöttem lévő lányok azt tanácsolták:

– Suri, vágd le a ruha alját!

De senkinél sem volt olló.

Valaki más azt mondta:

– Ha odaérünk, egy kővel majd letépjük a ruha alját.

De sehol sem volt kő. Ez a hely tiszta volt, sterilre pucolt. Nem volt más választásom, mint rálépni a ruhára a nagy cipőmmel.

Ki gondolta volna, hogy ezt a ruhát, így, ahogy volt, a következő két hétben és két napban egyfolytában viselni fogjuk, és ez idő alatt egyszer sem öltözünk át?

{1} Ma ez a falu Ukrajnához tartozik. A neve Veliki Komjati.

{2} A történészek ma úgy tartják, hogy Auschwitzban nem készült emberi zsírból szappan. Valójában az Auschwitzban használt szappanrudakat RIF betűkkel bélyegezték, ami összetéveszthető az RJF betűkkel. Nekünk azonban ezt mondták, és ez akkoriban megdöbbentett minket.