Julie Otsuka

Amikor isten volt
a császár

– részlet –

Fordította: Morcsányi Júlia

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Julie Otsuka: When the Emperor was Divine,
Anchor Books, 2003

Copyright © 2002 by Julie Otsuka, Inc.
Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2023

Ezt a könyvet szüleimnek
és Toyoko H. Nozaka
emlékének ajánlom

19. sz. áttelepítési Rendelet

A plakát egy reggel tűnt fel. Ott volt a hirdetőtáblákon, a fák törzsén, a buszmegállókban a padok háttámláján. Kifüggesztették a Woolworth’s kirakatában. Kiragasztották a YMCA bejárata mellett. Kitűzték a városi bíróság ajtajára, és szemmagasságban odaszögelték minden egyes telefonpóznára, végig a University sugárúton. A nő éppen egy könyvet vitt vissza a könyvtárba, mikor meglátta a plakátot egy postahivatal ablakában. Verőfényes nap volt Berkeley-ben 1942 tavaszán, és neki új volt a szemüvege, hetek óta először mindent tisztán látott. Végre nem kellett hunyorognia, de megszokásból azért hunyorgott. Elejétől a végéig elolvasta, ami a plakáton állt, aztán, még mindig hunyorogva, elővett egy tollat, és újból végigolvasta az egészet. A plakátot apró, sötét betűkkel szedték. Néhol az aprónál is apróbbal. Néhány szót leírt egy banki nyugta hátuljára, aztán sarkon fordult, hazament, és csomagolni kezdett.

Mikor kilenc nappal később a postás meghozta a késedelmi felszólítást a könyvtárból, még nem végzett. A gyerekek épp elmentek az iskolába, és a ház padlóján mindenfelé dobozok és bőröndök hevertek. A borítékot a legközelebbi bőröndbe hajította, és kilépett a házból.

Odakinn melegen sütött a nap, és a pálmák legyezői lustán csapdosták a ház oldalát. Felhúzta fehér selyemkesztyűjét, és kelet felé indult az Ashbyn. Átvágott a California utcán, és a Rumford patikában vett néhány Lux szappant meg egy nagy tégely arckrémet. Elment a használtcikk-bolt és a bedeszkázott zöldséges mellett, de ismerőst nem látott. A Grove utca sarkán az újságosnál vett egy Berkeley-i Hírmondót. Gyorsan végigfutotta a főcímeket. A Burmai utat lezárták, és a Dionne ötös ikrek egyike – Yvonne – még mindig a fülműtétje után lábadozott. Keddtől jegyre adják majd a cukrot. Félbehajtotta a lapot, de vigyázott, hogy a tinta össze ne fogja a kesztyűjét.

A Lundy Vasárunál megállt, és megnézte a kirakatban a Győzelmi Kertekbe* szánt ásókat. Jó minőségű ásók voltak, strapabíró fémnyéllel, és egy pillanatig elgondolkodott, hogy vesz egyet – jutányos áron adták, és ő nem szeretett lemaradni a jutányos árakról. Aztán eszébe jutott, hogy már van otthon ásója a fészerben. Sőt, kettő is van. Nincs szüksége egy harmadikra. Lesimította a ruháját, és belépett az üzletbe.

– Milyen csinos szemüveg! – mondta Joe Lundy abban a pillanatban, ahogy belépett hozzá.

– Gondolja? – kérdezte a nő. – Még nem szoktam meg.

Kezébe vett egy kalapácsot, jól megmarkolta a nyelét.

– Lenne ennél nagyobb méret? – kérdezte. Joe Lundy azt felelte, amit a kezében tart, az a legnagyobb kalapácsa. A nő visszatette a szerszámot a polcra.

– Hogy bírja a strapát a tető? – kérdezte a férfi.

– Szerintem rohad a zsindely. Nemrég még egy helyen elkezdett beázni.

– Esős egy év volt.

A nő bólintott. – De akadtak kellemes napok is. – Elment a redőnyök és a sötétítőfüggönyök mellett, hátra, az üzlet végébe. Fogott két guriga ragasztószalagot, egy gombolyag madzagot, és visszament velük a pénztárgéphez. – Valahányszor esik, hozhatom a vödröt – mondta. Két negyeddollárost tett a pultra.

– Nincs azzal baj – mondta Joe Lundy. Visszacsúsztatta az érméket a nő felé, de nem nézett rá. – Később is kifizetheti – mondta. Aztán törölgetni kezdte a pénztárgép oldalát egy ronggyal. Volt rajta egy sötét folt, ami nem akart eltűnni.

– Most is ki tudom – mondta a nő.

– Hagyja csak – mondta Joe Lundy. Az ingzsebébe nyúlt, és két, aranyfóliába csomagolt karamellát adott a nőnek. – A gyerekeknek – mondta. A nő a táskájába csúsztatta a karamellákat, de a pénzhez nem nyúlt. Megköszönte az édességet, és elindult kifelé.

– Csinos ez a piros ruha! – kiáltotta utána a férfi.

A nő megfordult, és hunyorogva nézett rá a szemüvege fölött. – Köszönöm! – mondta. – Köszönöm, Joe. – Aztán becsapódott mögötte az ajtó, egymaga állt a járdán, és rádöbbent, hogy a sok-sok év alatt, míg ide járt Joe Lundy üzletébe, még sosem szólította a nevén. Joe. Furcsán hangzott. Szinte helytelenül. De kimondta. Hangosan kimondta. Azt kívánta, bár korábban megtette volna.

Megtörölte a homlokát a zsebkendőjével. Erős volt a nap, ő pedig nem szeretett mások előtt izzadni. Levette a szemüvegét, és átment az utca árnyékos oldalára. A Shattuck sarkán felszállt a belvárosba tartó villamosra. Kittredge-nél leszállt, és bement J. F. Hink nagyáruházába, ahol megkérdezte az eladót, hogy van-e még utazótáskájuk, de már nem volt, elfogyott mind. Az utolsót éppen fél órája adták el. Azt javasolta a nőnek, próbálja meg a J. C. Penney-ben, de ott is kifogytak már belőle. Városszerte mindenütt elfogytak az utazótáskák.

✻ ✻ ✻

Mikor hazaért, a nő levette a piros ruhát, és felvette a kifakult kéket – az otthonkáját. Feltűzte a haját, és régi, kényelmes cipőt húzott. Be kellett fejeznie a csomagolást. A nappaliban feltekerte a keleti szőnyeget. Leakasztotta a tükröket. Leszedte a függönyöket és a sötétítőket. Az apró bonszai fát kivitte a kertbe, és letette az eresz alá, ahol nem túl árnyékos neki, de nem is süti nagyon a nap, épp elég jut mindkettőből. A felhúzós Victrola lemezjátszót és a Westminster ingaórát levitte a pincébe.

Fönn, a fiú szobájában leszedte a falról az Egy világ, egy háború térképet, és szépen összehajtogatta. Becsomagolta a bélyeggyűjteményét, és a hosszú fejdíszt viselő, festettfa indiánt, amit a fiú a sacramentói vásárban nyert. Kihúzta a Joe Palooka-képregényeket az ágya alól. Kiürítette a fiókokat. Néhány ruháját – amikre még szüksége lesz – kinn hagyta, azt majd elteszi a fiú a bőröndbe, később. A baseballkesztyűjét a párnájára tette. A maradék holmijait dobozokba pakolta, és átvitte a napos szobába.

A lány szobájának ajtaja be volt csukva. A kilincs fölött egy felirat, amit előző nap még nem látott. NE ZAVARJANAK. A nő nem nyitotta ki az ajtót. Lement a lépcsőn, és leszedte a képeket a falról. Csak három volt belőlük: egy festmény Erzsébet hercegnőről, ami az ebédlőben lógott, a folyosón egy kép Jézusról, és a konyhában Millet Kalászszedők című festményének bekeretezett reprodukciója. Jézust és a kis hercegnőt képpel lefelé egy dobozba tette. Ügyelt rá, hogy Jézus legyen fölül. A Kalászszedőket kivette a keretből, és még utoljára jól megnézte. Azon gondolkodott, miért hagyta a falon ilyen sokáig. Zavarta, ahogy azok a parasztok örökre a végtelen búzatábla fölé hajoltak. – Nézzetek fel! – akarta mondani nekik. – Rajta, nézzetek már fel! – Döntött; a Kalászszedőknek mennie kell. Kitette a képet a szemét mellé.

A nappaliban minden könyvet leszedett a polcokról, kivéve az Audubon-féle Amerika madarait. Kiürítette a konyhaszekrényeket. Néhány dolgot még félretett aznap estére. Minden mást – a porcelánokat, a kristálypoharakat, az elefántcsont evőpálcika-készletet, amit tizenöt éve, az esküvője napján küldött neki az édesanyja Kagosimából – dobozokba tett. Aztán a dobozokat lezárta a Lundy Vasáruban vásárolt ragasztószalaggal, és egyenként felhordta őket a lépcsőn a napos szobába. Amikor végzett, két lakattal lezárta az ajtót, térde fölé húzott ruhában leült a lépcsőfordulóban, és rágyújtott. Holnap ő és a gyerekei elmennek. Nem tudta, hová, és mennyi ideig lesznek távol, vagy ki lakik majd a házukban, míg ők nem lesznek itt. Csak annyit tudott, hogy másnap menniük kell.

Voltak dolgok, amiket magukkal vihettek: ágyneműt, törölközőt, konyharuhát, villát, kanalat, lapos- és mélytányért, poharat, ruhaneműt. Ezeket a szavakat jegyezte le a banki nyugta hátuljára. Háziállatokat vinni tilos. Ez állt a plakáton.

Április vége volt. A háború ötödik hónapjának negyedik hete, és a nő, aki nem mindig követte a szabályokat, most követte őket. A macskát odaadta a szomszéd Greeréknek. Elkapta a csirkét, ami ősz óta szabadon kószált a kertben, és eltörte a nyakát a seprűnyéllel. Megkopasztotta, és a tetemet egy lábos hideg vízbe tette a mosogatóban.

Kora délutánra csuromvíz volt a zsebkendője. Zihált, és facsarta az orrát a por. Fájt a háta. Kilépett a cipőjéből, megmasszírozta a bütykeit, aztán bement a konyhába, és bekapcsolta a rádiót. Enrico Caruso megint a La donna è mobilét énekelte. A hangja telt volt és édes. A nő kinyitotta a jégszekrényt, és kivett egy tányér savanyított szilvával töltött rizsgombócot. Lassan eszegetett, közben hallgatta a tenor énekét. A szilva sötét volt és savanyú. Éppen, ahogy szerette.

Mikor az ária véget ért, lekapcsolta a rádiót, és két rizsgombócot beletett egy kék tálba. Ráütött egy tojást, aztán rakott bele még egy kicsit az előző esti lazacból is. A tálat kivitte a verandára, és a lépcsőre tette. Sajgott a háta, de kihúzta magát, és tapsolt hármat.

A fák közül egy kis fehér kutya sántikált elő.

– Egyél, Fehér Kutya – mondta a nő. Fehér Kutya öreg volt és beteges, de enni azt tudott. A feje bólogatva járt a tál fölött. A nő mellé ült, és nézte. Mikor kiürült a tál, a kutya felnézett rá. Az egyik szeme hályogos volt. A nő megvakargatta a hasát, az állat farka dobolt a fa lépcsőfokokon.

– Jó kutya – mondta neki.

Felkelt, átvágott a kerten, Fehér Kutya a nyomában. A nárciszok fehérek voltak a penésztől, az íriszek meg hervadni kezdtek. Mindent ellepett a gyom. A nő hónapok óta nem nyírta le a füvet. Általában a férje csinálta. A férjét nem látta, mióta tavaly decemberben letartóztatták. Először vonattal a montanai Fort Missoulába vitték, aztán onnan át Texasba, a Fort Sam Houstonba. Innen néhány naponta írhatott a feleségének. Általában az időjárásról számolt be neki. A Fort Sam Houstonban igen szép volt az idő. Minden boríték hátán ott volt a pecsét: „A Hadügyminisztérium által cenzúrázva” vagy „Ellenséges idegen fogvatartott levele”.

A nő leült egy kőre a datolyaszilvafa alatt. Fehér Kutya a lábához heveredett, és behunyta a szemét. – Fehér Kutya – mondta a nő –, nézz rám! – Fehér Kutya felemelte a fejét. A nő a gazdája volt, és bármit kért, ő megtette. A nő felvette a fehér selyemkesztyűjét, és előhúzta a madzagot. – Ne vedd le rólam a szemed – mondta. Fehér Kutyát a fához kötötte. – Jó kutya voltál – mondta. – Jó fehér kutya voltál.

Valahol a távolban csöngött egy telefon. Fehér Kutya ugatni kezdett. – Hallgass – mondta a nő. Fehér Kutya elhallgatott. – Most feküdj hanyatt! – mondta. Fehér Kutya a hátára fordult, és felnézett rá a jó szemével. – Tettesd magad halottnak! – mondta a nő. Fehér Kutya oldalra fordította a fejét, és lehunyta a szemét. Mancsa elernyedt. A nő felvette a fa törzsének támasztott jókora ásót. Két kézzel magasra emelte, és határozott mozdulattal az állat fejére sújtott vele. Fehér Kutya kétszer összerázkódott, és kirúgott a hátsó lábával, mintha futni próbálna. Aztán mozdulatlanná vált. A szája sarkából vékony csíkban csordogált a vér. A nő eloldozta a zsinórt, és hosszan kifújta a levegőt. Az ásó volt a megfelelő választás. Jobb, mint a kalapács lett volna, gondolta.

Ásni kezdett a fa alatt. A föld fent kemény volt, de a felszín alatt puha, agyagos. Könnyen engedett. Újra és újra belevágta az ásót, míg elég mély nem lett a gödör. Felemelte Fehér Kutyát, és beleejtette. A test nem volt nehéz. Halk puffanással ért földet. A nő lehúzta a kesztyűjét, és szemügyre vette. Már nem volt fehér. A kutya után dobta a kesztyűt, és újra megfogta az ásót. Visszalapátolta a földet. Forrón sütött a nap, és csak a fák alatt volt némi árnyék. A nő az árnyékban állt. Negyvenegy éves volt, és fáradt. A ruhája a hátán csuromvíz. Kisöpörte a szeméből a haját, és nekidőlt a fának. Látszólag ugyanolyan volt minden, csak a föld tűnt kicsit sötétebbnek a gödör helyén. Sötétebbnek és nedvesebbnek. Letépett egy levelet egy alacsonyan lógó ágról, és visszament a házba.

Mikor a gyerekek hazajöttek az iskolából, emlékeztette őket, hogy másnap kora reggel indulnak. Holnap útra kelnek. Csak annyi holmit vihetnek magukkal, amit elbírnak… … …

Jegyzet

* 1942-ben, a jegyrendszer bevezetésekor az első világháborús ún. Szabadság Kertek mintájára – a mai közösségi kertekhez hasonlóan – a lakosok Amerika-szerte veteményeseket alakítottak ki, hogy így járuljanak hozzá az élelmiszer-termeléshez.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönet Nicole Araginak, amiért olyan türelmesen várt, és Jordan Pavlinnak szerkesztői éleslátásáért és gondosságáért. Köszönet illeti továbbá Maureen Howardot, mert az első pillanattól fogva bátorított és támogatott.

Források

A szerző hálásan sorolja fel az alábbi műveket, amelyek segítségére voltak a könyv megírásában: Audrie Girdner és Anne Loftis: A Great Betrayal: The Evacuation of the Japanese-Americans During World War II; Ellen Levine: A Fence Away From Freedom: Japanese Americans and World War II; Miné Okubo: Citizen 13660; Sandra C. Taylor: Jewel of the Desert: Japanese American Internment at Topaz; Yoshiko Uchida: Desert Exile: The Uprooting of a Japanese-American Family.

Tartalom

19. sz. áttelepítési rendelet

Vonat

Amikor isten volt a császár

Egy idegen hátsó kertjében

Vallomás

Köszönetnyilvánítás

Források

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Árvai Judit
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 366 0

Felhasznált betűtípus: Noto – SIL OFL