ELSŐ FEJEZET

Róma, Kr. u. 57 nyara

A Latium büszkesége kertjéből szép kilátás nyílt a városra. A fogadó a Via Ostiensis, a mintegy tizenöt mérföldre lévő ostiai kikötőből Rómába vezető út mellett állt, egy kis magaslaton. Az épülettől nem messze az égre törő nyárfa levelei halkan susogtak az enyhe szellőben. A kertben elhelyezett asztalokat és padokat szőlőlugasok védték a kora délutáni perzselő napsütéstől. A Latium büszkesége jó helyen feküdt ahhoz, hogy hasznot húzzon a kereskedelemből. Az úton kereskedők és szekerek szállították az árukat a Birodalom minden szegletéből a fővárosba, hivatalnokok és utazók érkeztek Ostia nemrég felépített kikötőjéből. Az ellenkező irányban Rómából indultak tengeri utazásra, a legjobb kilátást nyújtó asztalnál ülő kis csapat pedig a keleti határvidékről tért épp vissza.

Öten voltak: két férfi, egy nő, egy fiú és egy nagy, veszedelmes kinézetű kutya. A fogadós rajtuk tartotta a szemét, miközben egy ócska ronggyal leseperte a hangyákat a pultjáról. Elég dörzsölt volt, hogy akkor is felismerje a katonákat, ha nem egyenruhában látta őket. Noha a két férfi könnyű vászontunikát viselt a legiók súlyos gyapjúöltözéke helyett, a veteránok magabiztosságával mozogtak, és a forradásaik is azt mutatták, hogy sok harcban vettek részt. Az idősebb alacsonyabb volt az átlagnál, de erőteljes testalkatú. Rövidre vágott barna hajába ősz szálak vegyültek, határozott arcát ráncok és forradások szabdalták. A szeme és a szája sarkában azonban mosolyráncok húzódtak, jó humorérzékre és komoly élettapasztalatra utalva. A fogadós legalább ötvenévesnek becsülte – bizonyára a pályafutása végére ért már. A másik férfinak, aki a fiú mellett ült, szintén sötétbarna haja volt, de legalább egy évtizeddel fiatalabb lehetett a társánál, valahol harminc és negyven év között. Nehéz volt megmondani elgondolkodó arckifejezése és kecses, fegyelmezett mozdulatai miatt, amelyek érettebbnek mutatták a valódi koránál. A társával ellentétben magas és karcsú volt.

A fogadós talán nem is látott még ennyire össze nem illő párost, bár ennek ellenére szemmel láthatólag kemény fickók voltak, és örült, hogy csak az első korsó bornál járnak és józanok. Remélte, azok is maradnak. A részeg katonák az egyik pillanatban vidámak és kedélyesek lehettek, hogy aztán a következőben már egymás torkának ugorjanak valamilyen vélt vagy valós sértés miatt. Szerencsére a nő és a gyerek jelenléte talán önmérsékletre készteti őket. Az előbbi az idősebb férfi mellett ült, épp közelebb csusszant hozzá a padon, ahogy az átölelte szőrös karjával a vállát. Hosszú, fekete haját egyszerű lófarokba fogta, szabadon hagyva kerek arcát, sötétbarna szemét és érzéki ajkait. Erőteljes testalkata és könnyed modora illett az egyik kupa bort a másik után felhajtó férfiakhoz. A fiú ötéves lehetett, göndör, fekete hajú, ugyanazokkal az éles vonásokkal, mint a fiatalabb férfi, akiről a fogadós azt feltételezte, hogy az apja. A gyermek csalafinta arccal épp a nő pohara felé nyúlt, miközben a felnőttek beszélgettek, ám az oda sem nézve, a gyereket nevelő asszonyok hatodik érzékét követve még időben arrébb húzta a borát.

A fogadós elmosolyodott, bedobta a rongyot egy zavaros vízzel teli vödörbe, majd a kutyát nagy ívben kikerülve odament az asztalhoz.

– Kértek valamit enni, barátaim?

– Mid van? – kérdezett vissza az idősebb férfi, miközben felpillantottak rá.

– Hát van marharagu. Aztán van disznósült… hidegen vagy melegen. Van sült csirke, kecskesajt, friss kenyér és gyümölcs, ami épp érik. Válasszatok, és a lányom a legjobb út menti ételt készíti el nektek, amit csak az Ostiai úton kaphattok.

– A legjobb étel teljes tizenöt mérföldön? – Az idősebb férfi felnevetett, majd szárazon folytatta: – Nem lenne nehéz a szavadon fogni.

– Hagyd már, Macro – szólt közbe a fiatalabb férfi, és odafordult a fogadóshoz. – Nincs sok időnk. Legyen hideg disznósült, sült csirke és egy kosárnyi kenyér. Olívaolajod és halszószod van?

– Igen, egy kis felárért.

– Nem szeretem a halszószt – morogta a fiú. – Borzalmas.

– Neked nem kell enned belőle, Lucius – mosolygott rá az idősebb férfi. – Majd én megeszem a te adagodat is, kölyök.

– Mennyi lesz ez?

A fogadós gyors fejszámolást végzett a nyersanyagok ára, de még inkább a vendégei ruháinak a minősége és az esetleg a korábbi szolgálati helyükről magukkal hozott megtakarításaik nagysága alapján. Tapasztalata szerint a hazatérő katonák hajlamosabbak voltak zokszó nélkül többet költeni. Megvakarta a fejét és megköszörülte a torkát.

– Fejenként három sestertiusért mind bőségesen belakhattok. Ebben már benne van a halszósz, az olaj és még egy korsó bor ára is.

– Három sestertius! – hápogta a nő megvetően. – Három? Na ne viccelj, barátom. Öt is sok lenne az egészért.

– Hát ide figyelj… – A fogadós felháborodott képpel hátrált fél lépést, ám mielőtt folytathatta volna, az asszony a szavába vágott, és az ujjával felé bökve tetőtől talpig végigmérte, mintha csak egy nyílvesszővel vette volna célba.

– Nem! Te figyelj ide, te kapzsi menyét! Azóta vásárolok a római piacokon, amióta csak járni tudok. Voltam vidéki piacokon is, az elmúlt két évben pedig a tarsusiakon. Sehol sem találkoztam ilyen arcátlan alakkal, mint te.

– De… de az árak sokat emelkedtek, mióta nem voltatok itt – bökte ki a fogadós. – Sardinián éhínség van, meg járvány is, és ez felhajtja az árakat.

– Hiszi a piszi! – vágott vissza a nő.

A fiatalabb férfi nem bírta tovább nevetés nélkül. Megfogta és szeretetteljesen megszorította az asszony kezét.

– Nyugalom, Petronella. Megijeszted a jóembert. Majd én fizetek. – Felpillantott a fogadósra. – Felezzük meg a különbséget a béke és a barátság kedvéért, rendben?

– Legyen akkor tíz – vágta rá gyorsan a fogadós. – Ennél lejjebb nem mehetek.

– Tíz? – sóhajtott fel a férfi. – Egyezzünk meg nyolcban, különben megint rád eresztem Petronellát.

A fogadós vetett egy óvatos pillantást az asszonyra, sziszegve beszívta a levegőt foltos fogai között, majd rábólintott.

– Legyen hát nyolc. De bor nélkül.

– Borral – szögezte le a fiatalabb férfi határozottan, és a jókedv minden nyoma eltűnt a hangjából, ahogy szigorúan rámeredt a fickóra.

A fogadós felfújta az arcát, aztán sarkon fordult és visszakotródott a pult mögötti ajtón keresztül a konyhába, utasításokat kiáltva a felszolgálólánynak.

– Ez az én kedvesem! – mondta Macro büszkén. – Ádáz, mint egy anyaoroszlán. Karmolásokkal is tudom bizonyítani.

– Nem kellett volna nyolcat fizetned, Cato gazdám – ráncolta a homlokát Petronella. – Túl sok.

Cato megcsóválta a fejét. Szórakoztatta, hogy Petronella időnként még mindig a gazdájának szólította, holott már több mint egy éve felszabadította, miután nyilvánvalóvá vált, hogy Macro hogyan érez iránta. Most pedig házasok, és a veterán centuriónak feltett szándékában állt leszerelni, hogy a párjával békésen letelepedhessenek valahol. Ami azt illeti, a békét talán egy kicsit nehezebb lesz elérniük, mint Macro hitte, ugyanis Britanniába akartak menni, hogy ott átvegyék a centurio anyjával közös vállalkozásuk rájuk eső felét. Cato elég jól ismerte Macro anyját, hogy tudja, minden tekintetben felveszi a versenyt Petronella harcias jellemével. A két nőt ismerve Macro hamarosan csak kapkodja a fejét. A centurio nemsokára azt kívánja, bár még mindig a legióban szolgálna, valamilyen kevésbé félelmetes háborúban. De hát ezt választotta, és Cato semmit sem tehetett – mint ahogy nem is tett volna – a barátja döntése ellenében. Tudta, hogy hiányozni fog neki Macro, méghozzá nagyon, azonban hozzá kell majd szoknia a hiányához. Talán keresztezik még egymást az útjaik, ha Catót a britanniai legiókhoz rendelik.

Elhessegette magától ezeket a távoli jövőre vonatkozó gondolatokat és csettintett a nyelvével Petronella felé.

– Ne szólíts a gazdádnak. Ugyanúgy nem vagyok már a gazdád, ahogy a férjed sem lesz sosem az.

Macro elvigyorodott, lejjebb csúsztatta a kezét és gyengéden megpaskolta az asszony fenekét.

– A régi szép időkben nála keményebb újoncokat is betörtem. Az istenekre, Cato, te voltál az egyik legreménytelenebb alak, akit valaha láttam, amikor beállítottál a II. legio erődjébe azon az éjszakán.

– És nézd meg most! – szólt közbe Petronella. – A Praetorianus Gárda tribunusa. Te meg sose jutottál feljebb a centurióságnál.

– Mindenkinek a saját tehetsége szerint, szerelmem. Szeretek centurio lenni. Ebben vagyok a legjobb.

– Ebben voltál a legjobb – szögezte le Petronella. – Azoknak az időknek vége. És azt ajánlom, meg se forduljon a fejedben, hogy úgy bánj velem, mint valami átkozott újonccal, különben megnézheted magad – dugta Macro orra alá az öklét egy pillanatra, aztán ellazult.

Lucius megbökte Cato oldalát.

– Szeretem, amikor Petronella dühös, apa – suttogta. – Olyan ijesztő.

– Meghiszem azt, kölyök! – nevetett fel harsányan Macro. – A felét se tudod. Életem szerelme olyan kemény, mint egy pár régi katonacsizma. Csak sokkal szebb – vetett az asszonyra egy óvatos pillantást.

Petronella a szemét forgatva a vállára csapott.

– Ó, hagyd már abba!

Macro arca hirtelen elkomolyodott. Az egyik kezével maga felé fordította az asszony arcát és gyengéden megcsókolta. Petronella viszonozta a csókot, sőt a tarkójánál fogva még jobban magához húzta a férfit. Az ajkuk összeforrt néhány pillanatra, aztán elvált, és Macro álmélkodva csóválta a fejét.

– Mindenre, ami szent, te vagy a nekem való nő. Kislányom. Petronellám.

– Szerelmem… – felelte az asszony, és szeretetteljesen egymásra néztek.

Cato köhintett néhányat.

– Megkérdezzem, van-e egy tiszta szobája ennek a fickónak számotokra?

• • •

Nem sokkal ezután megérkezett az étel. Egy nagy tálcán hozta a kövérkés felszolgálólány, akiről csorgott a verejték a konyhában, a tűzhely mellett végzett munkától. Letette a tálcát, levett róla egy sertésszeletekkel és két sült csirkével megrakott fatányért, egy kicsi, kerek kenyerekkel teli kosárkát, két bedugaszolt cserépkorsónyi olajat és halszószt, illetve egy korsó bort. Az adagok nagyobbak voltak, mint amekkorára Cato számított, és jókedvében adott is egy sestertius borravalót a lánynak, aki elkerekedett szemmel meredt a tenyerén heverő érmére, majd idegesen hátrapillantott a válla fölött, de a fogadós épp egy másik asztalnál beszélgetett két másik vendéggel. A lány gyorsan bedugta a pénzt ételfoltos stólája zsebébe és visszasietett a konyhába.

– Ah, ez aztán az élet! – tépett le egy csirkecombot Macro, majd beleharapott a ropogósra sült bőrbe, és rágni kezdett. – Gyönyörű az idő. A legjobb társaság. Finom étel, elfogadható bor, és a nap végére egy kényelmes ágy ígérete. Jó lesz már venni egy forró fürdőt és ruhát váltani.

– Biztos vagyok benne, hogy otthon megkapod – felelte Cato, miközben odadobott egy falat húst a kutyának, aki elkapta, két rágással eltüntette, aztán az orrával megbökdöste a gazdája kezét, jelezve, hogy kér még. A férfi elmosolyodott. – Sajnálom, Cassius, ennyi jutott.

A holmijukat Ostiában hagyták, és Cato egyik emberét bízták meg, hogy szállítsa el Rómába. Cato nagy házába tartottak, a Viminalis-dombra, a város egyik gazdagabb környékére. Amikor néhány évvel azelőtt előléptették egy auxiliaris cohors parancsnokává, egyben lovagi rangot is kapott, azaz a közvetlenül a szenátorok alatti osztály tagja lett. Egykori apósa belekeveredett egy császárellenes összeesküvésbe, és ha Cato nem lép közbe, az árulók megölték volna Nerót. Jutalmul Sempronius szenátor minden vagyona az övé lett, így tekintélyre és vagyonra tett szert Rómában.

Ilyen forgandó lett a római nemesség szerencséje a Caesarok uralma alatt, töprengett Cato. Tisztában volt vele, hogy amit a császár adott, ugyanolyan könnyen el is vehette. Fel kellett nevelnie a fiát, ezért elhatározta, hogy minden gyanús ügyből kimarad és megőrzi a jó szerencséjét. Nem mintha ez könnyen ment volna, kezdve a Parthia elleni háborúval az előző két évben. Amikor Armenia uralkodója helyére Róma-barát királyt próbáltak állítani, ami katasztrofális eredménnyel járt, és a kis határvidéki királyságban kitört felkelés azzal a veszéllyel fenyegetett, hogy elterjed, mielőtt leverhetnék. Cato mindkét hadjáratban részt vett, és most attól tartott, meg fogja fizetni az árát, miután benyújtja a jelentését a császári palotába.

A másik két vendég és a fogadós harsányan felnevetett, majd az utóbbi a konyha felé fordult és parancsokat kiáltott a felszolgálólánynak. Aztán odament Catóék asztalához és szélesen rájuk mosolygott.

– Ugye, megmondtam, hogy finom lesz az étel?

– Kielégítő – felelte kurtán Petronella, és látványosan megtapogatta az egyik kenyeret. – A kenyér lehetne frissebb.

– Hisz ma reggel sütöttük!

– Lehet, hogy reggel, viszont biztos, hogy nem ma.

A fogadós a fogát csikorgatta.

– De a többi jó? Több mint kielégítő? Te mit mondasz, fiam? – túrt bele Lucius göndör hajába. Az elmélyülten rágó fiú elhúzta a fejét és felnézett rá.

– Jó, jó – szólt közbe Cato, miután lenyelte a szájában lévő falatot.

Petronella jogos tiltakozása ellenére sem akarta felbosszantani a fogadóst. Az ilyen emberek két lábon járó tárházai voltak az utazók és kereskedők híreinek meg pletykáinak, márpedig minél többet meg akart tudni a római helyzetről, mielőtt belép a városba. Gyorsan lenyelt egy falat olajba mártott kenyeret és megköszörülte a torkát.

– Néhány évet a keleti határon szolgáltunk.

– Ah! – bólogatott a fogadós. – A rohadt párthusok ellen harcoltatok, igaz? Hogy áll a háború?

– A háború? – nézett össze Cato Macróval. – Az még igazán el sem kezdődött.

– Hogyhogy? Amikor legutóbb Rómában jártam, a Forumon kifüggesztett hirdetményekben egy sor határ menti összecsapásról volt szó. Állítólag alaposan elpáholtátok őket.

– Nos, nem kell mindent elhinni, amit a hirdetményekben írnak – mondta Macro. – Igen, voltak kisebb összecsapások. Ami a többit illeti… – Vállat vont.

– Azt akarod mondani, hogy a hirdetmények hazudnak? – ráncolta a homlokát a fogadós.

– Hogy hazudnak-e? Nem feltétlenül. Csak éppen nem tenném fel rájuk az összes megtakarított pénzemet.

– Akárhogy is – vette vissza a szót Cato –, régóta távol vagyunk a fővárostól. Van valami hír, amiről tudnunk kellene?

– Az elmúlt néhány évből? Meddig értek rá?

– Befejezzük az evést és megyünk tovább. Úgyhogy csak röviden.

A fogadós az állát vakargatva összeszedte a gondolatait.

– A legnagyobb hír az, hogy úgy néz ki, Pallasnak kiadták az útját.

– Pallasnak? – vonta fel a szemöldökét Macro. Pallas a császár egyik szabados tanácsadója volt, akit Nero Claudiustól örökölt meg. A tanácsadói poszt betöltéséhez jártasnak kellett lennie a kémkedésben, mások hátbadöfésében, nagyratörőnek és kapzsinak kellett lenni, és Pallas mindezeket tökélyre fejlesztette. Csak hát úgy tűnt, végül rajtakapták valamin, vagy méltó ellenfélre akadt a riválisai között. – Mi történt?

– A császár elleni összeesküvéssel vádolják. A pere úgy egy hónap múlva kezdődik. Jó móka lesz, Seneca szenátor fogja védeni. Én biztos elmennék szórakozni rajta, ha nem lenne olyan sok munkám itt.

Macro a barátjára nézett.

– Hadészra, ez aztán a meglepetés! Azt hittem, Pallasnak sziklaszilárd a helyzete. Főleg azok után, amilyen szorosra fűzte a szálakat Agrippinával – fejezte be óvatosan.

Cato bólintott, miközben végiggondolta a fővárosi hatalmi helyzet változásait. Pallas az előző császár uralkodásának utolsó évében lépett szövetségre Agrippinával és a fiával, Neróval. A kapcsolata az új császár anyjával nem pusztán politikai volt. Cato és Macro néhány évvel azelőtt fedezte fel a titkukat, de bölcsen hallgattak. Az arisztokraták asztalai és a nyomornegyedek közkútjai körül persze rajtuk köszörülték az emberek a nyelvüket, bár a szóbeszéd az csak szóbeszéd – az igazság ismerete sokkal veszélyesebb. Most pedig úgy tűnt, hogy Pallasnak leáldozott. Talán véglegesen. És talán nem csak neki.

– Mást is bíróság elé állítanak vele együtt?

– Én nem tudok róla. Lehet, hogy egyedül cselekedett. Az a legvalószínűbb, hogy a császár szemet vetett a vagyonára. Az ember nem gazdagodhat meg ennyire anélkül, hogy ellenségeket szerezzen. Azokat, akiket letiport, miközben felfelé tört. Tudjátok, hogy megy ez a római előkelők körében. Mindig készen állnak hátba döfni a másikat… legalábbis azt mondják. – Idegesen rápillantott Catóra. – Mit is mondtál, mi dolgotok van Rómában?

– Visszarendeltek minket. Mármint a cohorsomat, a Praetorianus Gárdát.

– A cohorsodat? – A fogadós erőtlenül elmosolyodott, ahogy rájött, milyen veszélyes terepre tévedt, amikor elmondta a véleményét a császár vélt indítékáról.

– Én a cohors tribunusa vagyok. Macro a rangidős centurio. Felszálltunk a legelső, Ostiába induló hajóra. Az embereim néhány nappal lemaradva követnek minket. Talán szerencséd lesz, amikor ideérnek.

– Én nem akartam bírálni a felettem állókat, uram. Csak ezeket beszélik az utcán. Senkit nem akartam megsérteni.

– Nyugalom. Mi aztán senkinek sem fogjuk továbbadni, mit gondolsz Neróról. De mi van Agrippinával? Nem tudod, van-e köze Pallas bukásához? Amikor elmentünk a keleti határvidékre, még ők ketten voltak a császár legbizalmasabb tanácsadói.

– Már nem azok, uram. Mint mondtam, Pallas a tárgyalására vár, Agrippina pedig kiesett a császár kegyeiből, olyannyira, hogy ki is rúgta a császári palotából, sőt még a testőrségétől is megfosztotta.

– Ezt tette volna Nero? – vonta fel a szemöldökét Macro. – Amikor legutóbb együtt láttam őket, az a nő teljesen az ujja köré csavarta a császárt. Úgy tűnik, a fiú végre összeszedte magát és kézbe vette a gyeplőt. Jól is tette.

– Lehetséges – töprengett Cato. Amennyire ismerte az új császárt, kételkedett, hogy Nero saját indíttatásból ragadta magához a kezdeményezést. Valószínűbb, hogy valamelyik másik palotai párt vezette a kezét. – Szóval, ki ma a császár tanácsadója?

Noha a fogadós valamelyest megnyugodott, hogy nem használják fel ellene a korábbi szavait, most mégis leeresztette a hangját.

– Egyesek szerint a valódi hatalom most Burrus, a Praetorianus Gárda parancsnoka kezében van. Az övében és Senecáéban.

Cato megemésztette a szóbeszédet és felvonta a szemöldökét.

– És mások mit mondanak?

– Mások szerint Nero a szeretője, Claudia Acte rabszolgája.

– Claudia Acte? Soha nem hallottam róla.

– Ez nem lep meg, uram. Pláne, ha néhány éve távol vagy a fővárostól. Claudia Acte pár hónapja bukkant fel a császár társaságában. A színházban, a kocsiversenyeken, s a többi. Amikor legutóbb Rómában jártam, magam is láttam. Szép, de azt beszélik, hogy felszabadított rabszolga, és az előkelők nem szeretik ezt.

– El tudom képzelni. – Cato pontosan tudta, milyen érzékenyek a hagyományos értékeket képviselő szenátorok a társadalmi különbségekre. Azt, hogy milyen családba születtek, s ezáltal milyen hatalmas előjogokra tettek szert, valamiféle istenektől kapott jognak tekintették, amely megengedte, hogy mindenki mást eredendően alacsonyabb rendűként kezeljenek. A legrosszabbak fensőbbséges viselkedésétől felfordult a gyomra. Még ha azt is hitték, hogy ők illatosabbat szarnak, mint a szegények, ez nem így volt. Ráadásul ez a szar nagyobb helyet foglalt el a fejükben, mint az agyuk. Az, hogy a császár ország-világ előtt mutogatja, mintegy az orruk alá dörgöli alacsony származású szeretőjét, az érzékenyebb szenátorokat akár összeesküvésre is sarkallhatta. Nero nagy kockázatot vállalt, még ha nem is volt tisztában vele.

– Most hagyom, hogy nyugodtan megegyétek az ételt, uram. – A fogadós odabiccentett Catónak és társainak, majd visszaballagott a pult végében álló székéhez.

Macro kortyolt egyet a borából, elböffentette magát és elmosolyodott.

– Úgy tűnik, végre jó irányban változtak a dolgok Rómában. Ha szerencsénk van, az a kígyó Pallas egyenesen az alvilág felé tart, és nem okoz több gondot nekünk. Erre érdemes inni! – Újratöltötte a poharát, aztán a Catóét is. A barátja azonban nem nyúlt az italhoz, elgondolkodva meredt az asztallapra.

– Mi a baj, Cato? Sikerült valahogy megtalálnod a helyzet rossz oldalát? Most az egyszer nem tudnál örülni a jó híreknek?

Cato felsóhajtott és megfogta a poharát.

– Igazad van. De mondd meg, barátom, a korábbi tapasztalataink alapján hányszor követik rossz hírek a jókat?

– Ah, fenébe a pesszimizmussal! Élvezzük inkább a bort!

– Ügyelj a szádra! – bökte oldalba Petronella. – Azt akarod, hogy a kis Lucius is így beszéljen?

Macro rákacsintott a fiúra. Lucius elvigyorodott.

– Reméljük, hogy nem lesz igazam – sóhajtott fel Cato, és megemelte a poharát. – Rómára, az otthonra és a békés életre! Megérdemeljük.

MÁSODIK FEJEZET

Mindig van valami feszélyező abban, amikor több év után tér haza az ember, töprengett Cato, miközben beértek a fővárosba és elindultak a háza felé a zsúfolt utcákon. Noha az érzékszerveit szinte túlterhelték a város ismerős látnivalói, hangjai és szagai, az egész mégis idegennek és nyugtalanítónak tűnt. Az az érzése támadt, mintha minden megváltozott volna, ő pedig idegen lenne ott, ahol született és felnőtt. És az egész kissé kopottasnak is tűnt. Egykor Róma jelentette számára az egész világot, hatalmas volt, mindent felölelő. El sem tudta volna képzelni, hogy az utcái, templomai, színházai és palotái fenségén bármi túltegyen, létezzen olyan hely, amely több szórakozást kínált, vagy hogy a Birodalom bármely más városában nagyobb könyvtárak és műveltebb tudósok legyenek. Mégis, mióta elment Rómából, a saját szemével látta Parthia gazdagságát, az alexandriai Nagy Könyvtárat, amelynek galériái az égre törő phároszi világítótorony árnyékában terültek el, ami pedig magasabb és lenyűgözőbb volt, mint bármelyik római épület. Azzal próbálta nyugtatni magát, hogy minden hely szürkébb, amikor nem először látja az ember, mint ahogy minden élmény is az, amikor nem először éli át. A tapasztalat folyamatosan új mércét támasztott az emlékekkel szemben, így a több évtizeddel korábbi ámulata csupán szégyellnivaló naivitásnak tűnt.

Ugyanakkor megnyugvást is hozott az ismert dolgokban való elmerülés. A valahová tartozás megfakult érzése még mindig jobb, mint a gyökértelenség, döntötte el magában. A csatornabűz és az utcákat borító szemét ellenére ott volt a sülő kenyér meleg illata, a tűzhelyek füstje, a piacokon árult fűszerek szaga. Az emlékekből a helyükre kerültek az utcák és a terek, ahogy elhaladtak a császári palota mellett, átvágtak a Forumon és felkaptattak a Viminalisra a domb lábánál elterülő nyomornegyed zsúfolt, omladozó bérházai között. Megfogta Lucius kezét, nehogy elszakadjanak egymástól a keskeny, forgalmas utcán. Amikor lenézett, látta az izgatottságtól a csillogást a fia szemében, ahogy a körülöttük sürgő-forgó embereket nézte.

– Hát persze. Olyan kicsi voltál még, amikor eljöttünk Rómából, hogy talán nem is emlékszel semmire.

– De emlékszem, apám – felelte Lucius dacosan. – Hatéves vagyok. Nem kisgyerek.

– Nem azt mondtam, hogy kisgyerek vagy! – nevetett fel Cato. – Gyorsan nősz, fiam. Túl gyorsan – tette hozzá savanyúan.

– Túl gyorsan.

– Majd megtudod, amikor te is apa leszel.

– Nem akarok apa lenni. Katona akarok lenni.

Cato arca megkeményedett, ahogy feltörtek a dicsőséges és gyomorszorító emlékek.

– Arra is lesz még időd, ha tényleg ez a vágyad.

– Ez. Macro bácsi azt mondja, jó katona lesz belőlem. Olyan, mint te. És nekem is lesz egy saját cohorsom. – A szabad kezével megrángatta Macro tunikájának az alját. – Ugye, ezt mondtad, Macro bácsi?

– Ezt bizony, fiacskám – bólintott Macro, miközben erősen szorította Cassius pórázát. A kutya legszívesebben egyszerre futott volna el minden irányba a rengeteg új szag és hang közepette. – A véredben van a katonáskodás. Embert fogok faragni belőled.

Cato szíve elszorult a gondolatra. A barátjával ellentétben ő nem pusztán a dicsőségszerzés lehetőségét látta a háborúban. A legjobb esetben is csak szükségszerű rossznak tartotta. A végső eszköznek azokban az esetekben, amelyekben a Róma és más birodalmak vagy királyságok közötti vitás kérdések békés rendezése meghiúsult. Illetve azokban, amelyekben lázadás vagy egyéb polgári konfliktus miatt kellett helyreállítani a rendet. Tudta, hogy Macro véleménye nagyon eltér az övétől a kérdésben, így hát ritkán beszéltek róla. Ezért is bosszantotta, hogy a centurio biztatja a fiát. Elég jól ismerte a barátját ahhoz, hogy tudja, nem közvetítőként próbálja felhasználni Luciust az eltérő nézeteik közelítése érdekében – teljesen ártatlanul biztatta arra, amit jónak tartott. És ettől csak nehezebb volt ellentmondani neki anélkül, hogy ne tűnjön eltúlzottnak a reakciója. Jobb stratégiának tűnt, hogy másra terelje a beszélgetést.

– Miután berendezkedtünk, keresnünk kell neked egy tanítót, Lucius.

– Nem akarok tanítót – ráncolta a homlokát a fiú. – Macro bácsival és Petronellával akarok játszani.

Cato felsóhajtott.

– Nagyon jól tudod, hogy nemsokára elmennek Rómából. Szükség lesz valakire, aki vigyáz rád és elkezdi az oktatásodat, miután Petronella nem lesz itt.

– Megtanítottam neki a betűket és a számokat, gazdám – vetett rá egy sötét pillantást az asszony. – És egy kicsit olvasni is.

– Természetesen. Bocsánat… Köszönöm. Nem lesz könnyű pótolni téged.

Petronella megenyhülve bólintott.

– Majd én keresek egy megbízható embert. Körbekérdezősködök a többi házban a Viminalison. Lennie kell valakinek, aki pótol engem.

– Szerelmem – mosolyodott el Macro –, téged senki sem pótolhat. Gyakorlatilag a fiú második anyja vagy.

– Nem akarom, hogy Petronella elmenjen – motyogta Lucius, lesütve a szemét. – Nem maradhatnának?

– Ezt már megbeszéltük, fiam – felelte Cato. – Ideje a saját életüket élniük.

– Nem parancsolhatsz rájuk, hogy maradjanak, apám?

– Ránk parancsolni? – nevetett fel harsányan Macro. – Szeretném azt látni, hogy Petronellának bárki bármit is megparancsol! Még fizetnék is érte, hogy végignézhessem, ahogy péppé veri őket.

Befordultak az utcába, amelyen Cato háza állt. A két oldalán kis üzletek működtek, ezeket a mögöttük elterülő nagy birtokok tulajdonosaitól bérelték a kereskedők. Az utca elején néhány bérház magasodott, utánuk következtek a gazdagok házai. A nagyobb házak bejáratai a boltok között nyíltak nagy, vasalt kapukkal. Amikor odaértek Cato házához, az utca közepe táján, a tribunus látta, hogy a vaskereskedő és a pék, akik tőle bérelték az üzlethelyiségüket, még mindig nyitva voltak a bejárati ajtóhoz vezető szerény lépcső két oldalán. Megállt egy pillanatra, hogy megcsodálja a gondosan karbantartott kapu deszkáit és bronzvasalatait, majd felment a lépcsőn és erősen meglendítette a kopogtatót.

Egy pillanattal később kinyílt egy kis kémlelőablak, és egy szempár mérte végig őket a rács túloldaláról.

– Mi dolgotok itt? – követelte egy fojtott hang.

– Nyisd ki a kaput! – parancsolta Cato türelmetlenül.

– Ki vagy te?

– Quintus Licinius Cato tribunus. Nyisd ki a kaput!

– Egy pillanat – felelte a kapus résnyire összehúzott szemmel.

Az ablaktábla becsapódott, Cato pedig odafordult a többiekhez.

– Biztos új kapus van. Vagy jobban megváltoztam, mint hittem, mióta utoljára Rómában jártam.

A kémlelőablak ismét kinyílt, most egy idősebb férfi lépett a rács elé. Neki elég volt egy pillantás, a másik oldalon félrehúzták a reteszeket, és a feltáruló kapuban megjelent Croton, a ház intézője. Gyorsan meghajolt és készségesen elmosolyodott, miközben félreállt, hogy Cato és a többiek bemehessenek.

– Gazdám, örül a szívem, hogy újra látlak! Nem is sejtettük, hogy hazatérsz.

– Csak tegnap szálltunk partra Ostiában. Hajnal óta úton vagyunk.

Croton hamar úrrá lett a meglepetésén és becsukta a kaput, kizárva az utca zajait. A csendes előcsarnokban csak az atriumban lévő szökőkút halk csobogása hallatszott.

– Azonnal előkészíttetem a hálófülkéket és a szobákat, gazdám. És biztos megéheztetek a hosszú út után.

– Az étel várhat – vágott a szavába Cato. – Fürdőt akarunk és tiszta ruhát. Gyújtass be a fürdőházban, csak utána láss neki a többi dolognak.

Croton rájuk nézett és felvonta a szemöldökét.

– A csomagjaitok, uram?

– Már hozzák őket Ostiából. Holnapra ide kell érniük. Egy Apollonius nevű ember vezeti a csapatot. Ő is itt fog lakni a házban, úgyhogy neki is készítsetek elő egy szobát.

– Sajnos – morogta Macro. Nem kedvelte a kémet, aki elkísérte Catót a legutóbbi, parthiai küldetésére, és beleegyezett, hogy a tribunus alatt szolgáljon, amikor a praetorianus cohorsot visszarendelték Rómába. Nem mintha túl sokan maradtak volna az egységben, gondolta. Az eredeti hatszázvalahány főből mindössze százötven élte túl az elmúlt két év csatáit. Noha számos kitüntetést nyertek a hadijelvényükre a bátorságukért, beletelik egy kis időbe, míg a cohors visszanyeri korábbi harci erejét és készen áll hadba vonulni. Macro persze már nem lesz velük. Egy pillanatra elöntötte a sajnálkozás és a vágyakozás a hivatása és a bajtársai iránt, akiket hátra fog hagyni, amikor elindul Britanniába. Catót sajnálta a legjobban.

Macro ott volt, amikor Cato beállított a II. legio Rhenus menti erődjébe soványan, átázva, dideregve. Vonakodva az ifjú mentora lett, aztán miután Cato úrrá lett az idegességén, felfedezte, milyen remek katona lehet belőle. Azóta Cato szolgált Macro alatt, vele egy rangban, végül pedig fölé került. Az elmúlt tizenöt évben szinte elválaszthatatlanok voltak, miközben a Birodalom határvidékein szolgáltak. Most azonban nemsokára elválnak, és a távolságot figyelembe véve jó eséllyel soha többé nem látják egymást. Nehéz volt ezzel az igazsággal szembenézni.

Az sem vigasztalta különösebben, hogy Apollonius ott lesz Cato mellett az elkövetkező hadjáratokban. Macro az első pillanattól fogva bizalmatlan volt a kémmel szemben. Apolloniust Corbulo tábornok jelölte ki Cato mellé, vezetőnek a parthiai küldetéshez. Sovány volt, borotvált fején a bőr olyan szorosan tapadt a koponyájára, hogy már-már szellemnek tűnt. Mélyen ülő szeme folyton ide-oda cikázott, semmi sem kerülte el a figyelmét. Bosszantó módon veleszületett intelligenciáját előszeretettel használta arra, hogy gúnyt űzzön a lassabb észjárásúakból. Ha valaki megérdemelte a „túl okos” jelzőt, akkor Apollonius kétségtelenül. Ugyanakkor a felszabadított görögnek is voltak előnyös tulajdonságai, ismerte el. Nem sok embert ismert, aki úgy tudott bánni a késsel, mint ő, és olyan harcos volt, akit szívesen látott maga mellett az ember. Igaz, ugyanezen oknál fogva nem szívesen fordított volna hátat neki. Volt valami, ami ösztönös gyanakvást ébresztett benne, és már elég öreg és tapasztalt volt, hogy bízzon a megérzéseiben.

Miközben Croton a szobáik felé vezette őket, Macro a barátja mellé lépett és halkan megszólalt:

– Nem tudom, testvér, hogy a helyedben szívesen tudnám-e magam mellett Apolloniust. Ugyanabból a fából faragták, mint Pallast, Narcissust meg a többi alattomos görög szabadost.

Cato halványan elmosolyodott. A legtöbb rómaihoz hasonlóan Macro is lenézte a görögöket, alattomosnak és okoskodónak tartva őket. Ez a kényelmes álláspont persze legfeljebb arra volt jó, hogy hízelegjen a rómaiaknak a saját egyszerű beszédük és vélt felsőbbrendűségük okán. Catónak az együtt töltött évek alatt nem sikerült megváltoztatnia a barátja véleményét, és nem sok értelme lett volna most újra megpróbálkozni vele.

– Apollonius bebizonyította Parthiában, hogy mit ér. Ha ő nincs, már nem élnék.

– Csak a saját bőrét mentette. Az, hogy a tiedet is megmentette, véletlen volt.

– Hát, így is lehet nézni… Mindenesetre már döntöttem. Felveszem a cohorsba a törzs vezetőjének. Majd meglátjuk, hogy viseli magát. De szerintem tévedsz vele kapcsolatban.

– Meglátjuk. Nem örülnék, ha nekem lenne igazam.

– Nem, tényleg nem – mosolygott rá Cato.

Áthaladtak az atriumon a kis szökőkút mellett, majd végigmentek egy folyosón a fallal körülvett kertre néző lakószobákhoz. Sempronius szenátor nagyon büszke volt a szépen nyírt sövényeire és rendezett virágágyásaira, és Cato elmosolyodott, amikor látta, hogy Croton és néhány fős személyzete lelkiismeretesen gondozta a távollétében.

– Jó itthon lenni – sóhajtotta. – Tényleg az. Talán még örömöm is telik majd Lucius felnevelésében, miközben ellátom a szolgálatot a praetorianusok táborában.

– Rengeteg időd lesz – bólintott Macro. – A részleteket nyugodtan a centuriókra hagyhatod, neked csak a császári ünnepségekre kell kiöltöznöd. – Elgondolkodva nézett Catóra. – Bár szerintem egy év múlva alig várod, hogy visszatérhess az aktív szolgálatba.

– Nem hinném – rázta meg a fejét Cato. – Abból elegem lett egy időre. Most csak békét akarok, meg egy kis időt Luciusszal.

Megfordult és rátette a kezét a fia vállára.

– Mit gondolsz, fiam? Sok mindenben lelhetjük itt örömünket. Színház, könyvek, vadászat vidéken. Az aréna, a kocsiversenyek.

– Kocsiversenyek! – derült fel Lucius arca. – Igen, az jó lenne! Látni szeretném a kocsikat.

– Jól van – felelte Cato. – Elmegyünk, amint tudunk. Mind a négyen. Először azonban fürödjünk meg és vegyünk tiszta ruhát!

– Muszáj fürdenem, apám?

– Hát persze hogy muszáj! – fogta meg a kezét Petronella. – Gyere, Lucius gazda. Segítsünk tüzet rakni Crotonnak a fürdőházban.

Miközben elindultak a kerten át, Cato és Macro utánuk nézett.

– Hiányozni fog neki a fiú – morogta Macro. – És nekem is. – Melankolikus hangulat ereszkedett rájuk, elfintorodott. Ideje témát váltani, gondolta. – Bort! – csapott a barátja vállára. – Lenni kell valamilyen jó bornak a házban. Keressünk egy korsóval, és üljünk le a szökőkút mellé, amíg várunk. Gyere, testvér. Kezdődjön a vadászat!

HARMADIK FEJEZET

Másnap délben Cato Burrus praefectus, a Praetorianus Gárda parancsnoka irodája előtt ült egy padon. Korábban már fogadták és átvették a jelentését, de aztán ráparancsoltak, hogy kint várakozzon, amíg Burrus elolvassa az iratot. Nem lesz túl lélekemelő olvasmány, gondolta. A cohorsát azért küldték keletre, hogy Corbulo tábornok személyi testőrségeként szolgáljon. Ennek megfelelően nem számítottak arra, hogy valódi harcban kell részt venniük, azt hitték, veszteségek nélkül térhetnek vissza Rómába. Ám mivel Corbulónak nagyon kevés katonája volt, Cato és az emberei kapták a feladatot, hogy az Armenia trónjára Róma-barát uralkodót ültetni hivatott küldetés támadóélét alkossák. A kis királyság stratégiai szempontból olyan fontos volt, hogy már legalább száz éve küzdöttek érte a rómaiak és a párthusok, hosszabb-rövidebb időre megszerezve fölötte az ellenőrzést. Ez alkalommal a rómaiak vereséget szenvedtek, a trónkövetelőjüket elfogták és kivégezték, Catót és az embereit pedig megszégyenülve visszaküldték Corbulóhoz.

Corbulo igyekezett meggátolni a vereség hírének gyors terjedését, joggal félve, hogy elmozdítják a keleti legiók parancsnoki posztjáról. Nem engedte meg Catónak és az embereinek, hogy visszatérjenek Rómába, sőt egy parancsot is figyelmen kívül hagyott, amely visszarendelte a cohorsot a főváros melletti praetorianus táborba. Bármit megtett volna, hogy a császár és a tanácsadói minél később értesüljenek arról, mekkora megaláztatást szenvedett el Róma. Nagyon nehéz volt úgy beszámolni a rövid hadjáratról, hogy minél kevésbé tüntesse fel rossz színben Corbulót és Catót, noha az utóbbi minden tőle telhetőt megtett a rendelkezésére álló szerény erőkkel. Burrus a hadjáratot követő thapsisi felkelésnek sem fog örülni – a város Corbulo tarsusi főhadiszállásától nem messze, a hegyekben helyezkedett el. A római sereg az elhúzódó ostrom miatt kénytelen volt a hegyekben tölteni a telet, és közben zendülés tört ki, amelyet csak nehezen, nagy vérveszteség árán sikerült leverni. A császár egyik esemény miatt sem fogja a szívébe zárni Corbulót és az alatta szolgálókat. A jelentésben mindössze egy dolog volt, ami jobb kedvre deríthette Nerót és tanácsadóit: azok az ismeretek a Parthia belsejének terepviszonyairól és politikai helyzetéről, amelyeket Cato szerzett, miközben Corbulo parancsára követséget vezetett a párthus udvarba.

Cato felállt a padról, megmozgatta a vállát és megigazította a fényesre tisztított mellvértje fölött átvetett kitüntetésövet. A legjobb egyenruháját vette fel, és most gondosan eligazgatta borvörös köpenyét, hogy szép redőkben hulljon le a válláról. A Burrus ajtajának másik oldalán álló asztal mögött ülő írnok felpillantott, összenézett Catóval, majd megköszörülte a torkát.

– Hozzak valami frissítőt, uram? Meleg van ma.

Tényleg az volt. Szokatlanul meleg, még júliushoz képest is. Cato hajvonala alatt és a gerince mentén már kiütközött a verejték. Megrázta a fejét.

– Nem, köszönöm.

Az írnok lehajtotta a fejét és folytatta a munkáját a számokkal teleírt viasztáblákkal, Cato pedig odament az ablakhoz és kinézett a parancsnokság udvarára. Tisztán látta az akár ezer ember felsorakoztatására is alkalmas gyakorlóteret az azt körülvevő oszlopsoros épület cserépteteje fölött. A gyakorlótéren túl álltak a barakkok, majd a tábor fala, azon túl pedig a templomok, a paloták, a forumok, a város legszegényebb lakóival zsúfolásig megtöltött bérházak és a gazdagok nagyobb otthonai. A Palatinus-dombot elfoglaló császári palotakomplexum hatalmas tömege uralta a látóhatárt. A város hangjai duruzsolássá halkulva szűrődtek be a tábor falai mögé, közelebbről pedig egy centurio hangját hallotta, amint épp káromkodva leszidta az embereit egy szemlén. Lent az udvaron írnokok és tisztek jártak egyik irodából a másikba az oszlopsor alatt, csak a szolgálatban lévő őrök álltak a tűző napon, megrövidült árnyékuk tisztán kirajzolódott az udvar kőborításán. Mindegyik őr egyenruhája és felszerelése makulátlan volt, és Catót megdöbbentette a rend és tisztaság mindent átható érzése, amelyet mintha egy világ választott volna el mindattól, amit nemrég átélt: a vérontástól, az éhségtől, a sártól és mocsoktól, a csípős hidegtől és a határ veszélyeitől, amelyen túl Parthia, Róma legerősebb ellensége terült el.

A gondolatai visszatértek a férfira, aki odabent a jelentését olvasta. Hogy fog reagálni Burrus Cato gondosan megválogatott szavaira, amelyekkel a keleti határvidéken uralkodó állapotokat jellemezte? Elfogadja, hogy Corbulo minden tőle telhetőt megtett a felmerülő nehézségek leküzdésére, és Catót sem lehet hibáztatni az eseményekben betöltött szerepéért? Ami nemsokára történni fog, az sorsdöntő lesz a további pályafutása szempontjából. Ha Burrus behívja, alkalma lesz megvédeni a tetteit; mindenképpen meg kell győznie a praefectust, hogy támogassa a beszámolóját az eseményekről, amikor a jelentést tovább küldik a palotába, a császárnak és a tanácsadóinak. Tisztában volt azzal, hogy Burrus nagyra tartja, amióta részt vállalt egy, a Nero megbuktatására és az előző császár vér szerinti fiának a trónra ültetésére szőtt összeesküvés felszámolásában, még az uralkodása kezdetén. Az összeesküvés elbukott, a bitorló, Britannicus és a többi vezetője meghalt. Cato azonban azt is tudta, hogy milyen tünékeny érzés a római politika forrongó világában a hála. Burrusnak lehettek védencei, akiket Cato helyébe akart állítani.

Az ajtó felől kattanás hallatszott, ahogy elfordult a kilincse, és a nyílásban felbukkant Burrus. A köpcös férfi gondosan úgy rendezte el olajjal bekent sötétbarna haját, hogy leplezze idejekorán elkezdődött kopaszodását. Selyemtunikát viselt, amelynek az ujjait és a nyakát körül ezüstfonállal hímzett tölgyfalevelek szegélyezték. A lábán térdig érő, zárt lábfejű, vörös bőrcsizma. Mivel futólag már üdvözölték egymást, most nem szólt semmit, csak intett Catónak, hogy menjen be az irodába, aztán sarkon fordult és eltűnt az ajtóból.

Cato sietve követte és bezárta maga mögött az ajtót. Az iroda teljes szélességében elfoglalta az épületet, a bent sorakozó padok és zsámolyok arról tanúskodtak, hogy a praefectus ott szokta tartani az eligazításokat is a tisztjeinek. A diófa íróasztal előtt néhány lépésnyi üres térség maradt. Burrus leült párnázott székére, háta mögött a hátsó fal két nyitott ablakával. A papirusztekercsre írt jelentés egy tintatartóval és egy tőrrel lesúlyozva, kitekerve hevert előtte. Nem kínálta hellyel Catót, összekulcsolt kézzel, mereven bámult az alárendeltjére. A csend egyre feszültebb lett, aztán a praefectus megköszörülte a torkát.

– Meg kell mondanom, nehezen tudom összeegyeztetni azt, ami itt le van írva, azokkal a sokkal lelkesebb jelentésekkel, amelyeket Corbulo Tarsusból küldött. Ugyanakkor ez közelebb áll azokhoz a jelentésekhez, amelyeket a tábornok alatt szolgáló császári kémek küldtek. A szavaik alátámasztják, amit Armenia kijelölt királyáról írtál. Úgy tűnik, Rhadamistus veszélyes, forrófejű ember… volt. Lehetséges, hogy csak még több gondot okozott volna nekünk, ha sikerül megszereznie a trónt, így a halála talán nem is olyan nagy veszteség. De hát ezt már soha nem fogjuk megtudni.

– Nem, uram.

– Amivel el is jutottunk a jelentésedhez. Úgy látom, vonakodsz azzal vádolni Corbulót, hogy túl kevés embert adott melléd a feladathoz.

Burrus elhallgatott, jelezve, hogy választ vár. Csábító lett volna egyetérteni vele abban, hogy az a néhány ezer ember sokkal kevesebb volt, mint amennyit Cato feltétlenül elégnek tartott volna a biztos sikerhez, de nem akarta hátba támadni Corbulót. A tábornok jó katona volt, és nem ő tehetett arról, hogy a hadsereg, amelynek az élére állították, nem volt alkalmas a keleti határ megvédésére, Parthia megtámadásáról és meghódításáról nem is beszélve. Megérdemelte Cato lojalitását.

– A tábornok annyi embert rendelt a parancsnokságom alá, amennyit helyesnek látott, uram.

– Helyesnek? – mosolyodott el hidegen Burrus. – És a te becslésed szerint mennyi lett volna a helyes?

– Uram?

– Szerinted hány ember kellett volna, hogy megszerezzétek Rhadamistusnak a trónt?

– Látni fogod, uram – bökött az állával a jelentése felé Cato –, hogy elég emberünk volt ahhoz, hogy elfoglaljuk a fővárost és megszerezzük neki a trónt.

– Hogy aztán alig egy hónappal később a lázadók megverjék az egyesített hadseregeteket. Az ellenség jól tette, hogy megkímélte az életben maradt embereidet, békeajándékként Rómának, azt remélve, hogy így elfogadjuk a semlegességüket. – Burrus felsóhajtott. – Hidd el, tribunus, pontosan tudom, milyen szűkösek Corbulo erőforrásai. De a helyzet nem volt annyira súlyos, hogy téged és a praetorianusokat küldjön egy „siker vagy halál” küldetésre. Több mint háromszázat veszítettél el a császár legjobbjai közül. Biztosíthatlak, Nero nem fog örülni ennek. Különösen azért, mert nektek csak testőrként kellett volna viselkednetek és Corbulo tekintélyének némi súlyt adnotok. Nem az volt a cél, hogy harcba küldjenek benneteket.

– Erre vannak a katonák, uram – kockáztatta meg Cato.

– Ne merészelj kioktatni engem, tribunus! – csattant fel Burrus. – A hétköznapi katonák, igen. De a praetorianusokat végső esetre tartják fent. Lehet, hogy ők a legjobb katonák a hadseregben, ám pontosan ezért nem szabad őket olyan mellékes dolgokra elpazarolni, mint Armenia, vagy lázadások leverése homályos hegyi városokban, amelyekről aligha hallott valaha is civilizált ember. Nem is tudtam, hogy Thapsis létezik, amíg azt nem kívántam, bárcsak ne létezne. Corbulo túllépte a hatáskörét azzal, hogy úgy vetette be a cohorsodat, ahogy tette. Ez ellen nem tehetek semmit; Nerónak kell döntenie a tábornokkal kapcsolatban, ahogyan ő jónak látja. Azonban neked is megvoltak a parancsaid. Tiltakoznod kellett volna, amikor Corbulo azt mondta, hogy Armeniába küld téged. Mint a parancsnokod, ez egy olyan ügy, amiben én is tehetek valamit.

A két kezét előrenyújtva rátette a tenyerét a jelentésre, és előredőlve hivatalos hangnemben folytatta:

– Cato tribunus, úgy döntöttem, hogy felmentelek a parancsnokság alól, amíg a keleti határon való szolgálatod során tanúsított magatartásod teljes körű kivizsgálása le nem zárul.

Tessék, gondolta Cato keserűen. Ez a jutalom a hosszú évekért, amelyeket Róma szolgálatában töltött. Nem kellene meglepődnie, mondta magának, Burrus szavai mégis fájdalmasan megsebezték.

– A rangidős centuriótok, Macro, mostantól átveszi a parancsnokságot – folytatta Burrus.

– El kell mondanom, hogy Macro centurio azonnali leszerelését kívánja kérni, uram. Aláírtam a kérelmét. A következő néhány napban benyújtja neked.

– Ez nagy kár – morogta Burrus. – Nos, ebben az esetben Macro átveszi a parancsnokságot, amíg a kérelmét feldolgozzák, én pedig keresek valakit a helyedre. Addig is, az engedélyem nélkül nem hagyhatod el Rómát. Van valami hozzáfűznivalód a döntésemhez?

Cato fejében sok minden kavargott, amit mondhatott volna. Legfőképpen a keserű felháborodás amiatt, hogy ilyen igazságtalanul bánnak vele, miután azt tette, amit mindig is tett: Róma érdekeit szolgálta, amennyire csak tudta, a felettesei által kapott parancsok alapján. De nem adta meg a praefectusnak azt az elégtételt, hogy lássa a haragját és a felháborodását. Emellett időre volt szüksége, hogy átgondolja és megtervezze tetteinek védelmét a vizsgálathoz. Feltéve, hogy lehetőséget kap, hogy előadja a saját változatát a történtekről.

Vett egy nagy levegőt.

– Jelenleg nincs, uram.

Burrus alaposan szemügyre vette, majd bólintott.

– Értem. Akkor a mi dolgunk itt véget ért. A tribunusi rangodat azonnal elveszíted, és azt akarom, hogy rögtön hagyd el a praetorianus tábort. A kifejezett engedélyem nélkül nem teheted be a lábad ide. Ha a cohors laktanyájában maradtak személyes tárgyaid, gondoskodhatsz arról, hogy a házadhoz szállítsák. Tájékoztatni fogunk a vizsgálat előrehaladásáról és az ellened hozott további intézkedésekről. Megértetted?

– Igen, uram – felelte Cato fogcsikorgatva.

– Rendben van, távozhatsz. – Burrus kurtán az ajtó felé intett, lenézett, miközben eltávolította a tekercsről a rögtönzött súlyokat, és egy pillanatig sem volt hajlandó tovább Cato szemébe nézni.

Cato az állkapcsát összeszorítva megfordult és elment. Düh forrongott a szívében és égett az ereiben, ahogy a bánásmód szégyene a szívébe hasított, szinte fájdalmasabban, mint bármelyik seb, amelyet tizenöt éves római szolgálata alatt elszenvedett.

• • •

– Felmentettek a parancsnokság alól? – Macro szeme hitetlenkedve elkerekedett. – Most szórakozol velem?

Cato leült a barátja melletti márványpadra és a szökőkútból lecsorgó víz által keltett számtalan fodrot bámulta a medence felszínén. Vett egy mély lélegzetet és keserűen felsóhajtott.

– Attól tartok, ez az igazság, Macro. A praefectus parancsa szerint te veszed át a parancsnokságot, amíg nem neveznek ki egy tribunust a helyemre. Kétlem, hogy ez sokáig tartana, tekintve, hogy mennyi arisztokrata tolakszik a Praetorianus Gárda posztjaiért. – Oldalra pillantott Macróra. – Sajnálom, hogy miattam tudsz később leszerelni, testvér.

– Baszd meg a sajnálkozásodat – felelte Macro. – Mi a fenét képzel Burrus? Megmondta az okát?

Cato bólintott.

– Többé-kevésbé. Az van, amitől féltem. A császár tanácsadói megtudták, hogy Corbulo dolgai nem mennek olyan jól, mint ahogyan állította. Példát akarnak statuálni valakivel, hogy Corbulo megkapja az üzenetet: vagy sikert arat, vagy szembenéz a következményekkel. – Lehajolt, hogy felvegyen egy kavicsot, és egy, a vízen lebegő tündérrózsalevélre dobta. – A helyzetemet nem segítik a veszteségek, amelyeket a cohors elszenvedett. És amikor bevonulnak a táborba, a megfogyatkozott sorok láttán sok szemöldök fog felszaladni. Az a pletyka fog terjedni, hogy én is csak egy újabb törtető vagyok, aki eltökélten kapaszkodik felfelé a ranglétrán, bármennyi emberembe is kerüljön ez.

– Ez baromság. Néhányan talán morgolódnak, de ha megismerik a teljes történetet, meg fogják érteni.

– És vajon mennyi ideig fog ez tartani? Tudod, hogy van ez, testvér. A hazugság sokkal gyorsabban terjed, mint az igazság, és nagyobb kárt okoz, amikor eltalálja a célpontját. Amikor kiderül… ha kiderül egyáltalán… a keleti határon történtek igaz története, már túl késő lesz. Az utódom szilárdan a helyén lesz, én pedig évekig Rómában ragadok, várva az új parancsra. És mivel a kétely árnyéka ott lebeg felettem, lehet, soha nem engedik meg, hogy újra csatlakozzam a hadsereghez. Lehet, hogy véget érnek a katonaéveim.

– Piha! – legyintett Macro. – A te előéleteddel senki sem hagyja, hogy a tehetséged kárba vesszen.

Cato vállat vont.

– Remélem, igazad van. De tekintve, hogy Rómában milyen emberek hozzák a döntéseket, a politika mindig felülkerekedik az észérveken… Jobb, ha minél hamarabb jelentkezel Burrusnál. Valószínűleg ki akar majd kérdezni a jelentésem tartalmáról, hogy talál-e olyan ellentmondást, amit felhasználhat.

– Felhasználhat? Mire?

– Vizsgálatot fognak indítani azzal kapcsolatban, hogyan vezettem a cohorsot. A praefectus a lehető leggyorsabban bizonyítékokat fog gyűjteni. Azt akarja, lássák, milyen gyorsan és szigorúan jár el egy olyan tiszttel szemben, aki ennyi embert veszített el Nero legjobb katonái közül.

– Akkor meg fel kell venned a kesztyűt, uram. Mindent megteszek, amit tudok, hogy segítsek. Ugyanez vonatkozik a többi centurióra és az emberekre is. Kiállunk érted. Majd én helyre teszem Burrust.

– Csak mondd el neki az igazat, Macro. És fogd rövidre. Nem akarom, hogy belekeveredj ebbe az egészbe, és olyat mondj, amit később felhasználhatnak ellened. Tudom, hogy hamarosan elindulsz Britanniába, és mindketten tudjuk, ha Rómában ellenségeket szerzel magadnak, azoknak messzire elér a kezük. Le fognak vadászni, bárhol is vagy. Ugyanez vonatkozik a többi fiúra is. Jobb, ha szólsz nekik, ha utolérnek minket.

– Már utolértek. A hajók tegnap késő délután érkeztek meg Ostiába. Apollonius látta őket beérkezni, amikor elindult a poggyásszal. Azután ért ide, hogy te elindultál a praetorianus táborba.

– Hol van? – nézett körül Cato.

– A fürdőházban – bökött hátra a válla fölött Macro a hüvelykujjával. – Amióta csak megérkezett. Tipikus rohadt görög, rögtön lustálkodik, amint ürügyet talál rá.

– Megvan a maga haszna. – Cato felállt és erőltetetten mosolyogva kezet nyújtott. – Gondolom, gratulálnom kell az előléptetésedhez, bármilyen rövid ideig is leszel a cohors parancsnoka. Macro ideiglenes tribunus. Jól hangzik, nem?

– Nem, kurvára nem – morogta Macro, és nem volt hajlandó megfogni Cato kezét. – Ez nem helyes. A helyzet jobban el van baszva, mint egy kanos bika. Harcolnod kellene ellene, uram. Én végig támogatni foglak.

– Tudom. De egyelőre végezd a munkád, amíg meglesz a vizsgálat eredménye. Tribunusként fogsz leszerelni. Mit szólsz hozzá?

– Tökéletesen boldog voltam centurióként.

– Persze. Viszont ilyen az élet a hadseregben. Ritkán tudhatod, mit hoz a sors. Egy dolog azonban biztos. Ha nem szeded össze magad, és nem jelentkezel Burrusnál, lehet, egy a rangidős centuriói poszt is megüresedik.

• • •

Cato a kert végében lévő fürdőház felé vette az irányt. Az egyik rabszolga, egy ágyékkötőre vetkőzött, zömök férfi épp tűzifát rakott a kemencébe, széles hátán csillogott az izzadság. Az épület végén lévő kéményből füst gomolygott. Szerény építmény volt ahhoz képest, amilyeneket Cato a főváros leggazdagabb házaiban látott, de meleg és forró helyiségeket, gőzfürdőt és kis medencét kínált az öltöző körül elrendezve, ahol egy állványon maréknyi edzősúly pihent. Megállt a rabszolga mellett, és a férfi sietve kiegyenesedett és fejet hajtott, amint tudatára ébredt gazdája jelenlétének.

– Nem ismerlek – mondta Cato. – Ki vagy?

– Pollenus, gazdám.

– Mióta élsz a házamban?

– Hét hónapja, gazdám. Croton a rabszolgapiacról vett, amikor az előző udvaros meghalt. Én gondozom a kertet és a fürdőházat. – A férfi erős akcentussal beszélt. Cato nem ismerte fel, honnan származott, de biztorsan nem Rómában vagy a környékén nőtt fel.

Cato bólintott.

– Honnan tudod, hogy én vagyok a gazdád?

– A kertben voltam, amikor tegnap visszatértél. Croton mutatott meg, gazdám.

– Értem. Akkor egy megkésett üdvözlet, Pollenus. Tedd a dolgod és szolgálj hűségesen, és jól ki fogunk jönni egymással.

– Igen, gazdám. Úgy lesz – felelte Pollenus kifejezéstelen hangon, és Cato azon tűnődött, vajon hall-e a férfi hangjában egy kis neheztelést, vagy csak képzelődik.

– Ki volt az előző gazdád?

– Seneca szenátor, gazdám.

– Seneca? Miért adott el?

– Nem értettünk egyet a kertjében lévő néhány fa kivágásával kapcsolatban, gazdám.

– Nem értettél egyet? – Cato felvonta a szemöldökét. – Ellenkezni mertél a szenátorral?

– Igen, gazdám. És meg is vertek érte, mielőtt elvittek, hogy eladjanak.

– Akkor remélem, megtanultad a leckét. Rabszolgának lenni olyan, mint katonának lenni. Mindkettőnek engedelmeskedni kell a parancsoknak. Ha itt akarsz maradni, nem dacolhatsz velem úgy, mint Senecával. Amennyiben úgy döntesz, megismétled a vétséget, visszakerülsz a rabszolgapiacra. Tedd a dolgod, és gondoskodni fogok rólad, tisztességesen fogok bánni veled. Világosan beszéltem, Pollenus?

– Igen, gazdám.

– Jól van. Folytasd a munkát.

Cato belépett az előcsarnokba, és meglátta Apollonius ruháit szépen összehajtogatva egy zsámolyon, a csizmája mellett. Kikapcsolta köpenyének a csatját, összehajtogatva egy kis fapadra tette, majd levette vértjét és levetkőzött. Még mindig Pollenus járt a fejében. Bár elnéző ura volt a maroknyi rabszolgájának, ugyanazt várta el tőlük, mint a parancsnoksága alatt álló emberektől. Megállt és elmosolyodott, miközben kijavította magát: az emberektől, akiknek eddig parancsolt. Elhatározta, hogy beszélni fog Crotonnal az új rabszolgáról. Ha Pollenus beilleszkedett a háztartásba és nem okozott gondot, akkor minden rendben. Ellenkező esetben rajta tartják a szemüket, és ha a viselkedésével bármiféle gond adódna, eladják. Akárhogy is, annak ellenére, amit a rabszolga mondott arról, miért adták el, az a tény, hogy kapcsolatban állt Senecával, indokolta, hogy egyelőre gyanakvással kezeljék.

Miután levetkőzött, Cato levett egy vászonruhát és egy törülközőt a polcról, és elindult a meleg szobába. Üresen találta, ezért átment a forró szobába, félrehúzva a kettőt elválasztó boltívben lévő bőrfüggönyt. Apollonius a szemközti padon ült, alig láthatóan a kis üvegablak által beengedett fényben. Izmos testén csillogott az izzadság, és felnézett, miközben üdvözlésképpen kissé felemelte a kezét.

– Ilyen hamar visszajöttél a táborból?

Cato leült a szemközti padra, és röviden elmesélte a történteket. Apollonius csettintett a nyelvével.

– Ez kemény. És aligha méltányos jutalom a szolgálatodért.

– Hát nem igazán – értett egyet Cato. – Úgy tűnik, talán mégsem tudok neked helyet adni a cohorsomban. Sajnálom.

A szabados elgondolkodott egy pillanatra.

– Kár. Bár még nincs minden veszve. A vizsgálat talán a javadra dönt.

– Lehetséges.

Apollonius alaposan megvizsgálta Cato arckifejezését. – De nem tartod valószínűnek.

– Nem Burrus nevezett ki. Narcissus befolyásának köszönhetően kaptam meg a parancsnokságot.

– Ő pedig már rég meghalt – tűnődött Apollonius. – Azaz nincs pártfogód a palotában, aki kiállna az érdekeid mellett. Nehéz ügy.

– Enyhén szólva.

– Nincs senki a szenátusban, aki támogatná az ügyed?

Volt egy szenátor, akiben Cato megbízott, és akiről úgy vélte, talán segíthet. Vespasianus volt a II. legio parancsnoka, amikor belépett a seregbe. Azóta útjaik többször is keresztezték egymást, és Vespasianusra nagy hatással volt a teljesítménye. A szenátor azonban jelenleg kevés befolyással rendelkezett, és Cato úgy érezte, a büszkesége nem viselné el, ha megkeresné korábbi parancsnokát.

– Nem. Egyedül vagyok. Egyedül fogom ezt megoldani.

Apollonius felsóhajtott.

– Ez a te temetésed. Ha bármiben tudok segíteni, szívesen megteszem.

– Ha arra kerül a sor… Köszönöm.

Rövid csend támadt, és Cato érezte, hogy az izzadság gyöngyöket képez a bőrén, majd elkezd lecsorogni.

– Tekintettel a helyzetemre, talán jobb lenne, ha valaki máshoz kötnéd magad. Megérteném, ha így döntenél.

– Erre még nincs szükség.

Cato vetett egy fürkésző pillantást az ügynökre. Nagyra értékelte Apollonius éles eszét és művelt világlátását. Ráadásul kevés olyan emberrel találkozott, aki olyan ügyesen bánt a fegyverekkel, mint a szabados. Annak ellenére, hogy együtt szolgáltak Corbulo parthiai követségében, és egymás mellett harcoltak, Cato aggódott, hogy csak a legalapvetőbb ismeretekkel rendelkezik a másik férfi jelleméről és motivációiról. Kényszert érzett arra, hogy többet tudjon meg, és a körülmények megváltozása felbátorította, hogy átlépje a társadalmi illem határait.

– Mondd csak, Apollonius, miért hagytad ott Corbulo szolgálatát, hogy csatlakozz hozzám?

– Elég egyszerű döntés volt. Corbulo már a múlté. Olyan patrónusra van szükségem, akinek van jövője. Azt gondoltam, benned van potenciál. Még mindig így gondolom.

– Corbulo a múlté? – Cato megrázta a fejét. – Megkapott egy fontos posztot. Nagy sereget gyűjt, hogy megtámadja Parthiát. Ha sikerrel jár, diadalt arat, és a csőcselék meg a szenátus kedvence lesz. Szerintem messze van attól, hogy megérdemelje hatalmának és befolyásának a lebecsülését.

– Gondolod? – Apollonius felnyúlt és letörölte a homlokáról az izzadságot. – Talán el kellene magyaráznom a gondolatmenetemet. Igazad van, Corbulo hatalmas sereget tudhat a háta mögött. Ez lesz a veszte, akár győzelmet arat a parthusok felett, akár megalázó vereséget szenved. Ha sikerrel jár, fogadni mernék, hogy a főváros minden ambiciózus szenátora irigykedni fog rá. Még rosszabb, ha a csőcselék kedvence lesz: biztos lehetsz benne, Nero a lehető leghamarabb le akarja majd vágni a szárnyait, vagy pedig összeesküvés vádjával elhárítja a veszélyt, amit jelent. Ha kudarcot vall, Nerónak szüksége lesz egy bűnbakra. Akárhogy is, Corbulo halálra van ítélve. Csak idő kérdése, mikor süllyesztik el. Arra jutottam, jobb lesz olyan pártfogó mellett elköteleznem magam, akinek a karrierje még mindig felfelé ível, de nem veszélyesen. Kétlem, hogy a palotában belátható időn belül bárki is fenyegetést látna benned. Tökéletesen megfeleltél az elvárásaimnak. Szóval, itt vagyok, a szolgálatodra.

Cato szárazon felnevetett.

– Úgy tűnik, nem nagyon hiszel az ambíciómban. És ez aligha volt a legmegkapóbb hűségeskü, amit egy klienstől kaptam.

– Talán nem. Noha azt hiszem, ez az egyik legőszintébb és legpontosabb, amit valaha hallani fogsz.

– Az már igaz. – Cato ismét felnevetett. – De mint mondtam, valószínű, hogy a dolgok jelen állása mellett az újonnan választott patrónusod szerencsecsillaga nem fog már magasabbra emelkedni.

– Ne becsüld le magad, uram.

Apollonius ritkán szólította meg feljebbvalóként, és Cato örült, hogy most mégis ezt tette.

– Tekintettel arra, amit rólad és a találékonyságodról tudok – folytatta az ügynök –, biztos vagyok benne, hogy túléled a vizsgálatot és a pályád továbbra is felfelé fog ívelni. Így hát örömmel maradok a szolgálatodban.

– Feltételezve, hogy örömmel tartalak a szolgálataimban.

Apollonius sokat tudóan elvigyorodott.

– Mindketten tudjuk, bolond lennél, ha elbocsátanál.

Ez igaz, ismerte el Cato. Különösen most, hogy Macro hamarosan leszerel. Apolloniust érdemes lenne a harcban maga mellett tudni, és elég okos ahhoz, hogy hasznos tanácsadó legyen. Az egyetlen ellene szóló érv a kegyetlensége volt. Úgy tűnt, kizárólag önös érdekek vezérlik. Cato ezt idegesítőnek találta, hiszen hozzászokott a feltétlen hűség és becsületesség kötelékéhez, amely az elmúlt tizenöt évben közte és Macro között fennállt. Eltart egy darabig, míg megszokja az új társát. És még tovább, mire megbízik benne. Csakhogy a bizalom olyan luxus, amit talán nem is engedhetett meg magának. A dolgok jelenlegi állása szerint minden szövetségesre szüksége volt, akit csak szerezni tudott.