Rebecca Reed

Üdv a klubban

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © REBECCA REED

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-53-8

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

ELSŐ FEJEZET

ÖSSZEOMLOTT KÁRTYAVÁR

Octavia

Octavia még mindig képtelen volt elhinni, hogy mindez megtörtént. Gépiesen pakolta a szendvicseket a tálcára, majd kivitte a nappaliba, és letette az asztalra.

– Octavia, drágám! Szólj, ha segíthetek valamiben – mosolygott Nora.

A lány kábán felé fordította a fejét, majd szó nélkül visszasétált a konyhába.

– Szegény kislány! – hallott egy másik hangot. – Most ki fogja felnevelni?

A két szomszéd nő Jaydenről, a három és fél éves húgáról beszélt.

– Nem hinném, hogy Octavia képes lenne rá. Láthatod mennyire kikészült – válaszolta sustorogva Nora. – Ráadásul még el sem végezte az egyetemet. Miből tartaná el magukat?

– Talán majd Kelton. Mégis csak testvérek – szólalt meg újra a másik hang, aki valószínűleg Mrs. Preston lehetett.

Prestonék a házukkal szemközt laktak, míg Nora a közvetlen szomszédjuk volt.

– Jaj, belegondolni is szörnyű! Szegény kislány! – sopánkodott tovább valamelyikük.

Octavia nem bírta tovább hallgatni a két némber pletykálkodását. Kirontott a friss levegőre, és meg sem állt a kert végében álló hatalmas gesztenyefáig. Dühösen a törzsére csapott, majd zokogva leroskadt a fa alá. Hátát a fának támasztva, lábait a mellkasához húzva bőgött. Mindenre, és mindenkire haragudott, de legfőképpen anyjára, amiért itt hagyta. Most, mikor végre normális élete lehetett volna, mindennek vége. Kártyavárként omlott össze minden.

Úgy múlt el a fiatalsága, hogy azt sem tudta, milyen igazán fiatalnak lenni. Mert elmúlt. Ez kétségtelen.

Tisztában volt vele, hogy illetlenség otthagyni a társaságot, de nem érdekelte. Most utoljára még gyerekként viselkedhetett, pedig már nem az. Igazából soha nem is volt az. Most is csak egyedül akart lenni, mint egész életében.

Az apját alig ismerte. Egészen kicsi volt még mikor meghalt. Állítólag kiesett egy csónakból, és vízbe fulladt. Legalábbis az anyja azt mesélte neki. A szenvedélye lett a végzete. Octavia azóta is utálta a horgászatot. Nem tudta, hogy valóban így történt-e, csak azt, hogy utána pokollá vált az életük.

Az anyjának sosem volt rendes munkája, így nehezen tudta eltartani magukat. Újabbnál újabb férfiak jelentek meg a háznál, de senki sem maradt hosszú ideig. Aztán gondolt egyet, és elköltöztek másik városba, ahol ismét más férfiak bukkantak fel. A szakítások után mindig útra keltek. Időnként albérletben, máskor pedig az aktuális szeretőnél éltek.

Octavia jobb szerette, mikor kettesben voltak, mert olyankor úgy érezhette, hogy valóban van anyukája, aki gondoskodik róla, és beszélget is vele. Szinte minden évben másik iskolába kellett járnia. Nem voltak barátai, de még egy kutyája sem. Az anyján kívül senki sem akadt, akihez kicsit is kötődhetett volna. Magányában a számítógép lett az egyetlen társa. Amikor nem tanult, állandóan csak játszott, és a játékban legalább beszélgethetett másokkal.

Egészen kamaszkoráig ilyen életet élt, míg végül az anyja talált valakit magának, aki nem rúgta ki őket azonnal. Ő volt Joe aki – mint kiderült –, csak azért tartott ki mellette, mert teherbe ejtette. Octavia azelőtt fejezte be a középiskolát, és mivel akkor még sem állandó lakhelyük, sem biztos jövedelmük nem volt, nem tudott egyetemre menni. Helyette keresett valami munkát magának, hogy mégis hasznossá tegye magát.

Joenak is volt egy fia, Kelton, aki már nem lakott náluk, de gyakran eljött az apjához. Octavia utálta a tőle hat évvel idősebb férfit, mert az rögtön az első nap kikezdett vele. Még mindig maga előtt látta azt a rémes estét, mikor Kelton besurrant a szobájába, és majdnem megerőszakolta.

– Lehetnénk egészen közeli testvérek is – súgta a férfi, miközben felizgulva a szobája falának nyomta őt.

– Engedj el Kelton! – könyörgött ijedten, és próbálta kiszabadítani a kezét, de az olyan szorosan tartotta, hogy egészen zsibbadni kezdtek a fájdalomtól.

Kelton imádta a nőket, ezt mindannyian tudták róla, mert másról sem beszélt soha. Azon az éjszakán ahelyett, hogy elengedte volna, erőszakosan megcsókolta, és az arcára volt írva, mennyire élvezte az ellenállását. Octavia undorodva fordította el a fejét a sörszagú leheletű férfitól, majd ijedtében ösztönösen felrántotta a térdét, és erősen ágyékon rúgta. Kelton fájdalmában összegörnyedve mindenféle átkokat szórt utána, de legalább neki sikerült megmenekülnie.

Ettől kezdve amikor jött, Octavia mindig kitalált valami programot magának, hogy ne kelljen vele találkoznia. Aztán egyszer csak Kelton nem ment többé. Az apjával összevesztek valamin. Octavia gyanította, hogy anyja terhessége lehetett az oka, de igazából nem érdekelte.

Ő rettenetesen örült a baba érkezésének. Tudta, hogy nagy korkülönbség lesz közöttük, de legalább lesz egy testvére, aki örökre az élete részévé fog válni, és nem kárhoztatott örök magányra.

Az ingerszegény élete csúcspontja mégis az volt, mikor – egy év kihagyással ugyan –, de beiratkozhatott az egyetemre. Természetesen informatika szakra ment, mert ahhoz az egyetlen dologhoz értett a legjobban.

A következő évben megszületett Jayden, aki igazi tündéri kisbaba volt, Octavianak pedig elkezdődött az egyetem. Az anyja és Joe jól megvoltak egymással, és a lány életében először úgy érezte, hogy van igazi családja, és normális élete. Kezdett kibontakozni, néha eljárt az évfolyamtársaival szórakozni, és abban reménykedett, hogy talán egy rendes fiút is talál magának.

Ennek az idilli életnek azonban nagyon gyorsan vége lett. Mindössze néhány évnyi boldogság adatott meg nekik. Még két hete sem volt, mikor a rendőrök felhívták Octaviát, hogy az anyja és Joe balesetet szenvedtek. A fiatal lány összetörten vette tudomásul, hogy újra magára maradt. De ezúttal nem csak ő, hanem a húga is, na meg persze Kelton, de ő már felnőtt férfi volt.

Ezen a szép napsütéses napon volt a temetésük, és azok az emberek bent mind az elhunyt szülők rokonai, vagy közeli ismerősei. Épp azt találgatták, hogy vajon intézetbe kerül-e a kis Jayden. Nora volt köztük a fő szószóló, aki maga sem tudta eldönteni, hogy mi lenne a jobb, melyik verzió adna több okot a szóbeszédre, hiszen őt kizárólag az éltette.

Kelton is ott volt, csak egy emelettel feljebb. Biztosan azt a csajt döngölte éppen, akit rögtön a szertartás után szedett fel. Kelton ilyen. Nem volt tekintettel senkire és semmire. Mindig is úgy élte az életét, ahogy neki tetszett.

Octavia sejtette, hogy óriási bajban van. Az egyetemből még egy év volt hátra, de valakinek fel kellett nevelnie a húgát. Az a valaki pedig csak ő lehetett, hiszen úgy szerette Jaydent, mintha a saját lánya lenne. Pici korában is rendszeresen ő fürdette, pelenkázta. Ő kelt fel hozzá éjszaka, és ápolta, mikor beteg volt. Ő tanította járni, és ott volt élete minden fontos mozzanatánál. Természetesen sokszor az anyja is ellátta ezen kötelességeit, de szívesebben töltötte az időt az új szerelmével.

A kislány felnevelése viszont csak az egyik probléma volt. A fő gondot az jelentette, hogy egyáltalán lehet-e a gondviselője, ugyanis a házat, amiben éltek, a húga és Kelton örökölte. Octaviának a testvéri köteléken kívül semmije sem maradt. Iskolába járt, és bár dolgozott egy internetes játékban, abból a kevés pénzből nem tudta volna eltartani magukat.

Abban pedig egészen biztos volt, hogy Kelton nem fog egy kisgyereket a nyakába venni, hiszen még magáról sem tudott rendesen gondoskodni. Arra pedig Octavia gondolni sem akart, hogy Jayden intézetbe, vagy esetleg nevelőszülőkhöz kerüljön. Annyira belemerült a gondolataiba, hogy észre sem vette, amikor a férfi kiment hozzá a kertbe.

– Tudtam, hogy itt leszel – rúgta meg óvatosan a lábát Kelton. – Ne itasd itt az egereket, inkább gyere be!

– Hagyj békén! – húzódott el Octavia, és maga alá gyűrte a fekete szoknyáját, nehogy Kelton beláthasson.

Mióta tegnap idejött, alig váltottak pár szót egymással. Kelton kerülgette ugyan, de ő rendszeresen elvonult a saját szobájába Jaydennel.

– Már elment mindenki. Össze kéne pakolni – türelmetlenkedett Kelton.

Octavia viszolyogva nézett fel rá. Most először vette szemügyre alaposabban. Kelton semmit sem változott az elmúlt négy évben, mióta utoljára látta. Szőke haja ugyanúgy az álláig ért, és még mindig összeborzolva hordta, amitől olyan kisfiús lett az ábrázata. Szürkéskék szemeit nyugtalanul jártatta rajta. Fehér inge kissé összegyűrődött, kezeit pedig fekete nadrágja zsebében pihentette. Ha Octavia nem tudta volna, hogy mekkora seggfej, talán még helyesnek is gondolná.

– Mindjárt megyek – sóhajtotta, és visszahajtotta a fejét a térdére.

A recsegő avar ritmikus zajából ítélve Kelton otthagyta. Octavia utálta, hogy most ettől az embertől függ a sorsuk, és épp emiatt kedvesnek kellene lennie vele. Muszáj lesz összeszednie magát, ha nem akarja elveszíteni Jaydent.

Felállt, és leseperte a fenekéről a rátapadt faleveleket, majd nagyot sóhajtva visszasétált a házba. Kelton a konyhapultnak támaszkodva állt egy tányérral a kezében, és a maradék szendvicseket falatozta.

– Te nem kérsz? – nyújtotta felé, mikor némán elkezdte összeszedni a temérdek mosatlant.

– Kösz, nem vagyok éhes – felelte egykedvűen.

– Ne legyél már ilyen búvalbélelt Octavia! Nekem is para, hogy meghalt az öreg, de hát ennyi az élet. Nem lehet örökké szomorkodni – vonta meg a vállát Kelton, és újabb adag kaját tömött az arcába.

Neki csak ennyi volt. Octaviának viszont sokkal, de sokkal több. Nem csak az anyját veszítette el, hanem az életét is.

– Összeszednéd az üvegeket, amíg felhívom Ambert, hogy hozza haza Jaydent? – kérdezte monoton hangon a férfitól.

Kelton válasz helyett újra megvonta a vállát, majd letette a tányért, és átment a nappaliba begyűjteni a kiürült sörös és üdítős üvegeket.

Miután felhívta a bébiszittert, Octavia felment a szobájába átöltözni, és megmosakodni. Nem akarta, hogy Jayden lássa a kisírt szemét, épp elég volt, hogy a kislány időnként még mindig elpityeredett, amikor anyját vagy az apját kereste. Octavia most úgy érezte, talán jobb is, hogy ő foglalkozott vele többet, mert a húga így kevésbé szenvedte meg a hiányukat. Kelton kivitte a szemetet, ő pedig nekilátott elmosni azokat a tányérokat, melyek már nem fértek be a mosogatógépbe.

– Ugye nem gond, ha elfoglalom az öregék szobáját? – kérdezte Kelton, miután újra bejött.

Octavia feszülten vette tudomásul, hogy a férfi maradni akar, de abban reménykedett, csak pár napra rendezkedik be, aztán lelép, ahogy mindig is szokta.

– Persze, nem probléma. Majd mindjárt felmegyek, és adok tiszta ágyneműt – igyekezett kedvesen válaszolni.

– Oké. Megyek, átvedlek valami normális göncbe, mert el akarok ugrani valahová – közölte Kelton, és eltűnt az emeleten.

Mikor kész lett a konyha, csengettek. Octavia kinyitotta az ajtót, és Jayden azonnal a nyakába ugrott.

– Mamiii! – szorította magához, és ő az ölébe kapta a csöppséget.

Szeme azonnal könnybe lábadt ahogy eszébe jutott a baleset estéje, mikor Jaydennek próbálta elmagyarázni, hogy a szülei nem jönnek haza többé.

– Akkor most már te leszel az anyukám? – kérdezte ártatlan szemekkel a húga.

– Igen, én leszek az anyukád – simogatta meg gyönyörű szőke göndör fürtjeit.

A kislány akkor még nem fogta fel, hogy mi történt. Nem sírt, és nem is kérdezett semmi egyebet. Végighallgatta a mesét, amit Octavia minden este olvasni szokott neki, majd békésen elaludt. Másnap délben tört el először a mécses nála, mikor az anyját kereste. Octavia az ölébe ültetve újra elmagyarázta neki, hogy anya és apa elköltözött egy másik, csodálatosan szép helyre, ahol majd várni fogják őket.

– Nem volt semmi gond? – nézett Amberre.

– Nem, dehogy! – legyintett a bébiszitter. – Jayden mindig nagyon jó kislány. Bárcsak minden gyerekkel ilyen könnyű lenne – nevetgélt halkan a lány.

Amber alig két évvel volt fiatalabb Octaviától. Barna rövid haja, és nagy kerek, sötét szemei voltak, amitől mindig olyan érdeklődőnek tűnt a tekintete. Imádta a gyerekeket, és remekül bánt velük. Óvónőnek készült, és az iskola mellett időnként gyermekfelügyeletet vállalt.

– Fagyiztunk is – csicseregte Jayden, majd leszállt az öléből, és elszaladt a nappaliba.

– Remélem, hogy nem baj. Csak kis adagot evett – mentegetőzött Amber még mindig a bejárati ajtóban állva.

– Ugyan, itthon is mindig a fagylaltot követeli. Én sem tudok nemet mondani neki – Octavia kikereste a táskájából a pénztárcáját.

Rendezték az anyagiakat, majd elköszöntek egymástól, ő pedig megnézte, hogy mit csinál az angyali kishúga. Jayden a nappaliban ült, és mesét nézett. A csöpp kislány szinte elveszett a nagy, süppedős fotelben. Lábait maga alá húzva, a karfára fektette a fejét, teljesen belemerült a képernyőn táncoló egerek látványába. Octavia gyorsan felszaladt, és bekopogtatott az anyja szobájának ajtaján.

– Gyere – szólt ki Kelton.

– Bocs, csak közben meghozták Jaydent – motyogta, és nekilátott felhúzni a tiszta ágyneműt.

Kelton már átöltözött, pólóban és farmerben ült az íróasztalnál, és a számítógépen böngészgetett.

– Egészen kikupálódtál, mióta nem találkoztunk – jegyezte meg a férfi, miközben a lány fenekét stírölte, ahogyan az a lepedőt igazította az ágyon.

Octavia azonnal felegyenesedett, és rémülten maga elé tartotta a párnát.

– Tényleg jó nő lett belőled. Biztos körbeugrálnak a pasik – nyomta a süket dumáját Kelton, és megnyalta a szája szélét.

– Kérlek, ne kezdd el Kelton! – próbálta leállítani, mielőtt ismét megtörténik az, amire nem szívesen gondolt vissza.

Most aztán végképp reménykedett abban, hogy a férfi holnap már le is lép onnan, mert nem akart vele sokáig egy fedél alatt tartózkodni.

– Jaj, ne parázz már kislány! Csak megdicsértelek – nevetett fel a férfi, miközben ide-oda himbálózott a forgószéken, és a szemét továbbra rajta legeltette, majd hirtelen felpattant – Na, megyek, szétnézek a városban. Megkeresek néhány régi havert, úgyhogy valószínűleg későn jövök.

– Akkor adok egy kulcsot, mert mi már biztosan aludni fogunk Jaydennel – dobta le Octavia kezéből a párnát.

Lent megkereste Jack kulcscsomóját, és csak a lakásét vette le róla, majd átnyújtotta Keltonnak. A férfi szó nélkül zsebre dugta, és a lánynak abban a pillanatban olyan érzése volt, mintha az életét tette volna Kelton kezébe.

Reggel elvitte a húgát a bölcsibe, és mire hazaért, már Kelton is előkerült a szobájából. Octavia a nappaliban ült le, és a kezét idegesen tördelve várta, hogy a férfi megreggelizzen. Túl kellett esniük azon a beszélgetésen, amitől annyira rettegett.

– Te sosem eszel? – kérdezte Kelton, miután elterült a kanapén.

Eléggé másnaposnak tűnt, és valószínűleg nem is aludhatott túl sokat.

– Már reggeliztem Jaydennel – felelte a lány. – Viszont beszélnünk kellene arról, hogy mi lesz ezek után.

Kelton érdeklődve ült fel, és a térdeire támaszkodva összekulcsolta a kezeit.

– Azt gondolom, egyértelmű, hogy én szeretném felnevelni a húgunkat – kezdte óvatosan Octavia.

– Egyértelmű? – kérdezett vissza Kelton, majd nagy nyugisan hátradőlt.

– Miért, nem az? Nem kerülhet nevelőszülőkhöz – rázta a fejét a lány.

Nem tudta, hogy Kelton mit forgathat a fejében.

– Persze, azt én sem akarnám. Habár egyáltalán nem ismerem, de mégis csak a húgom – vonta meg a vállát szokásához híven.

Ez a válasza eléggé megnyugtató volt, ezért Octavia folytatta.

– Szóval, akkor benne vagy, hogy én neveljem fel itt ebben a házban? – kérdezte.

Még a levegőt is bent tartotta, annyira félt a választól, de muszáj volt kifújnia, mert Kelton nem felelt azonnal, csak hosszasan méregette. Octaviának egyáltalán nem tetszett, ez a nézés. Úgy érzete, valami jár Kelton fejében, aminek ő egyáltalán nem fog örülni.

– És miből akarod eltartani? – szólalt meg végre a férfi.

Csak nem segíteni akar nekik? Kizártnak tartotta.

– Egyelőre nem tudom, van már egy munkám, de vállalnék mellette másikat is – mondta.

– És az egyetem? – kérdezősködött tovább Kelton.

– Még át kell gondolnom. Te is tudod, hogy milyen gyorsan történt ez az egész. Minden a nyakamba szakadt, aztán jött a temetés. Még nem volt időm mindent megtervezni, de biztosan ki tudok találni valamit – felelte, és közben reménykedve nézett a férfira.

Bárcsak tudott volna valami konkrétabb dolgot mondani neki. Octavia tisztában volt vele, hogy nem hagyhatja ott az egyetemet, de muszáj lesz még egy munkát vállalnia, ha gondoskodni akar a húgáról. Emellett abban is bízott, hogy talán kapnak majd valamiféle támogatást, mert a bölcsődét képtelen lenne egyedül fizetni.

A férfi megint csendben üldögélt, és az arcára volt írva, hogy valamin nagyon töri a fejét, amitől Octavia kezdett bepánikolni.

– Kelton, tudom, hogy ez most már a te házad. Pontosabban a ti házatok – helyesbített. – De kérlek, engedd meg, hogy gondoskodjak a testvérünkről. Ígérem neked, semmi problémád nem lesz vele, és amint befejeztem az iskolát, valahogyan ki fogom fizetni a részed a házból.

Abban reménykedett, hogy erre az őszinte könyörgésre Kelton nem fog nemet mondani, de cseppet sem nyugtatta meg, ahogy a férfi ránézett.

– Jobb ötletem van – vigyorodott el magabiztosan Kelton.

Csak ezt ne! Kelton és az ötletei...

– Mi lenne az? – kérdezte Octavia nagyot sóhajtva.

– Együtt fogjuk felnevelni – közölte a férfi egyszerűen, majd felállt, és újra kisétált a konyhába.

Octavia úgy ült ott, mint akik leforráztak. Ezt tényleg komolyan gondolja? Biztos, hogy nem!

– Te meg mi a fenéről beszélsz? – rohant utána kiabálva.

Kelton a legnagyobb nyugalomban csinált egy kávét magának, és a pultnak dőlve mosolyogva nézte őt.

– Ne húzd fel magad! Állandóan csak idegeskedsz mióta idejöttem. Relaxálj Octavia!

– Kérlek, ne csináld ezt Kelton! Mi nem nevelhetjük együtt Jaydent! – váltott a lány könyörgő hangnemre.

– Mégis, miért nem? Nagy ez a ház, elférünk – mutatott körbe Kelton az egyik kezével, majd folytatta. – Tegnap már munkát is szereztem, és nem fogok rosszul keresni. Abban pedig biztos lehetsz, ha ketten vállaljuk, akkor nem fenyeget az a veszély, hogy elveszik tőled Jaydent.

Octavia nem akarta hinni a fülének. Tudta, hogy a férfinak igaza van, de ő képtelen lett volna egy fedél alatt lakni vele. Igaz, régen volt már, amit művelt, de nem hitte, hogy Kelton megváltozott volna az elmúlt négy év során. Ebbe nem mehet bele. Eddig is ideges volt, de most aztán végképp elborult az agya.

– Felejtsd el! – kiabálta magából kikelve. – Te képtelen lennél egy gyereket felnevelni! Nem fogom Jaydent kitenni annak, hogy a semmirekellő, drogos haverjaidat kelljen látnia. Neki nyugodt életre van szüksége, a te életviteleddel ezt nem tudod neki megadni!

A kirohanásán Kelton először megdöbbent, majd elsötétült a tekintete. Valószínűleg nem sejtette, hogy Octavia tud arról az ügyről, mikor egy lányt bedrogoztak, és négyen megerőszakoltak. Nem lett belőle feljelentés, mert állítólag a lány nem volt biztos benne, hogy nem önként ment velük, de az egyetemen mindenki erről suttogott az első évben. Úgyhogy azóta Octavia még nagyobb ívben kerülte Keltont.

– Te meg mi a francról beszélsz? – támadt neki a férfi. – Nincsenek drogos haverjaim. Az már régen volt, és egyébként sincs semmi közöd hozzá! – csapta le a csörömpölve a csészét a pultra.

– Nem érdekel. Nem fogod te nevelni Jaydent! És arról pedig végképp tegyél le, hogy mi egy fedél alatt lakjunk – azzal otthagyta, és felrohant a szobájába.

Dühösen csapta be az ajtót maga után, és mérgében fel-alá járkált. Kelton teljesen kiborította a hülye ötletével, de nem sejtette, hogy ő is rendkívüli módon felhergelte a férfit a kirohanásával. – Kelton meg a gyereknevelés! Egy vicc! – dühöngött magában, amikor kicsapódott az ajtó, és Kelton rontott be rajta.

– Na ide figyelj kislány! – emelte fel fenyegetően a mutatóujját. – Ne merj velem még egyszer így ordítozni, mert különben kurva könnyen az utcán találhatod magad.

Octavia tágra nyílt szemmel, rettegve nézte, ahogy a férfi közelít hozzá.

– Ezentúl úgy lesz, ahogy én mondom! És most azt mondom, hogy együtt fogunk lakni, akár tetszik, akár nem! Megértetted? – kiabálta Kelton.

Octavia reszketve nézett a villámló szemekbe, és azon kapta magát, hogy Kelton ugyanúgy a falhoz szegezte, mint annak idején.

– Ha téged kiraklak, a húgod intézetbe kerül, mert én nem nevelem fel, ebben biztos lehetsz. Szóval jobb lesz, ha meghúzod magad, és csendben babázgatsz! Világos? – üvöltötte az arcába a férfi.

Octavia nyelt egyet, és alig láthatóan, de bólintott. A szíve majd kiugrott a helyéből, és várta, hogy Kelton elengedje végre, de nem tette. A férfi szája elégedett vigyorra húzódott, és erősen megmarkolta Octavia fenekét.

– És ha most épp meg akarnálak dugni, akkor te szó nélkül hagynád azt – suttogta azon az ismerős reszelős hangon, amit már egyszer hallott tőle.

– Megértettem. Kérlek, engedj el! – szipogott rémültem, és arcán könnyek csorogtak le.

Azt hitte, hogy most nem fog menekülni, de Kelton váratlanul mégis elengedte.

– Örülök, hogy megértettük egymást – bólintott a férfi elégedetten, majd elviharzott, és becsapta az ajtót maga mögött.

Octavia az ágyra rogyott, és összegömbölyödve hosszú órákon keresztül addig sírt, míg olyan rettenetesen megfájdult a feje, hogy le kellett mennie egy gyógyszerért. Megkönnyebbülve látta, hogy Kelton már nem volt sehol, ezért amíg nem kellett indulnia Jaydenért, kis időre leült átgondolni a helyzetét.

Elkeseredetten vette tudomásul, hogy Kelton nem hagyott választási lehetőséget neki. Ha nem követi az ő szabályait, akkor kirakja a házból, Jaydent pedig elveszik tőle. Mindig is utálta a férfit, de nem hitte, hogy ilyesmire is képes lenne. Keltonnak nincs szíve. Az a kislány ugyanúgy az ő vére is, és mégis hagyná, hogy idegenek neveljék. Octavia bele is halna, ha ez megtörténne.

Daniel

Daniel kelletlenül nyugtázta, hogy igaza volt Jamalnak. A klubjában nem volt teltház, és a hangulat is elég lagymatagnak tűnt. Néhányan táncoltak ugyan a villogó fények alatt, de a legtöbben csak a pultnál, vagy az asztaloknál iszogattak. Túl sok üres helyet látott, ami egyáltalán nem tetszett neki.

Felment a privát páholyába, ami szinte már a második otthonának számított. Az emeleten három ilyen helyiség volt kialakítva, melyből a legnagyobbat saját részére tartottak fenn. A kellemes beszélgetésekhez hatalmas, sötét bordó bőr kanapé, és két elegáns fotel biztosította a kényelmet. Középen dúsan faragott mahagóni dohányzóasztal állt, melyen most is ott várta a szokásos itala. A bejárattal szemben lévő falon egy bárpult kapott helyet, ahol kristálypoharak, és a legkiválóbb italok sorakoztak. A tánctér felőli oldalon az egész páholyt egy sötétített üvegfal borította, ami gombnyomásra szétnyílt, ha a lent zajló eseményeket akarta szemmel tartani. A kanapé melletti falon pedig egy alig észrevehető ajtó bújt meg, amely a férfiúi igényei kielégítésére szolgáló szobát rejtette.

– Na jó, hallgatlak – dobta le magát az egyik fotelbe, majd lábát hanyagul keresztbe vetette.

– Mióta kirúgtad Fordot, azóta egyre csökken a forgalom. Terrel nem alkalmas a klub vezetésére, és nem is akarta vállalni. Ő piszok jó koktélokat kever, de képtelen irányítani egy ilyen klubot – összegezte Jamal a problémát.

Daniel számára időnként csak nyűgöt jelentett ez a hely, de szüksége volt rá, mert itt tudta a legjobb üzleteit megkötni, és persze itt rendezte a nőügyeit is. A legdörzsöltebb üzletfeleket is azonnal kenyérre lehetett kenni, mikor az ölükbe ült egy-egy alul öltözött, dögös leányzó. Ráadásul, amíg jól ment az üzlet, a bevétel is igen jelentősnek számított.

– Mit javasolsz? – kérdezte a barátjától, aki hosszú idő óta egyben a jobbkezének is számított.

Jamalt valamikor a klub biztonsági embereként a legelsők között alkalmazta még évekkel ezelőtt. Megbízható volt, és bármiben számíthatott rá, így később, mikor más területek felé kezdett el terjeszkedni, maga mellett tartotta. A fekete, izmos férfi ma már mindenféle feladatokat ellátott, és tökéletesen átlátta Daniel összes üzletét. Gyakran sokkal jobban tudta, hogy hol mi folyik, mint ő maga. Jamal most kicsit gondterhelten simított végig kopasz fején.

– Mindenképpen kellene valaki, aki legalább olyan jó, mint Ford volt – vélekedett, és közben a hatalmas tenyerei között forgatta a poharát.

– És persze nem rövidít meg – tette hozzá Daniel, hiszen Fordot épp amiatt rúgta ki, mert saját szakállára dolgozott.

Jamal egyetértően bólintott. Daniel tudta, hogy most is számíthat a barátjára, aki mindig igyekezett megóvni őt mindentől. Persze nem a testi épségét vigyázta, mert arra semmi szüksége nem volt, hiszen a rendszeres közös edzésnek köszönhetően mindketten igen jó kondiban voltak.

Jamal sokkal inkább az üzleti, és a magánügyeit vigyázta. És szó, mi szó, időnként szükség is volt a segítségére, mert Daniel elég nagy nőfaló hírében állt. Jó néhányszor bajba is került miatta. Már felidézni sem tudta volna az évek során, hogy hány nőt kísért fel ide önmaga szórakoztatására. Akadt köztük számos problémás eset, és az ilyeneket mindig Jamal rendezte el, hogy őt még véletlenül se érje semmilyen kellemetlenség.

– Biztos vagyok benne, hogy van már jelölted – mosolygott a gondterheltnek tűnő barátjára.

– Nem, nincs. Csak ötletem van, ami nem biztos, hogy beválik – nézett rá elgondolkodva Jamal.

Daniel bízott Jamal megérzéseiben, ezért kíváncsi volt, kire gondolt.

– Van egy új fiú, két napja vettük fel. Látszik, hogy érti a dolgát, és remek ötletei vannak – ürítette ki a poharát Jamal.

– És mi a gond vele? – kérdezte, mert ismerte már annyira a barátját, hogy az arcáról leolvassa, ha valami mégsem kerek.

– Túlságosan törtetőnek tűnik.

– Az miért baj? – kóstolt bele ő is az italába, mielőtt túlságosan felmelegedett volna a kezében.

– Nem túl szimpatikus. De még nem ismerem eléggé, talán tévedek – dőlt hátra a fotelében Jamal.

Mivel hirtelen Daniel sem tudott volna sehonnan leakasztani egy jó vezetőt a klub számára, kénytelen volt rábólintani Jamal javaslatára.

– Oké. Tedd meg főnökké, de csak ideiglenesen. Adjunk neki három hónapot, és majd utána döntünk – tette vissza a poharát az asztalra.

Megnyomta a fotel karfáján a gombot, mire az előttünk lévő sötétített üvegfal szétnyílt, és beszűrődött a dübörgő zene. A korláthoz sétált, és lenézett a szórakozó emberekre. A villogó fények miatt össze kellett húznia a szemét. Be kellett látnia, hogy már kevésbé bírja az ilyen helyek hangulatát. Zavarták a fények, és ettől az őrült zenétől egy idő után a feje is megfájdult.

– Nézd azt a szőkét! – szólalt meg mellette Jamal, és a pult felé bökött a poharával.

Egy feltűnően csinos, fiatal csaj ült fel éppen az egyik bárszékre. Lábát keresztbe tette, majd elvette a pultról a poharát, és egy hajtásra kiitta annak tartalmát.

– Inni azt tud – jegyezte meg szórakozottan Daniel.

– Miért nem hozod fel? Ezer éve nem láttak már nővel. Lassan kezdesz berozsdásodni – húzta a barátja.

Igaza volt. Már hetek óta nem feküdt le senkivel. Egyszerűen elege lett az ilyen nőcskékből. Hosszú éveken át csak a lenti cicababához hasonlóakkal bújt ágyba. Egyszerű, és viszonylag problémamentes volt ugyan, de mára már megunta az idétlen vihogásokat, a megjátszott orgazmusokat, és a „majd hívj fel” dumákat. Soha nem hívta fel egyiket sem, és hosszútávon egyik sem keltette fel az érdeklődését.

– Kezdem úgy érezni, hogy kiöregedtem már ebből Jamal – sóhajtotta.

– Na, ne! – nevetett Jamal. – Még alig múltál harminc, nehogy már öregnek érezd magad! Azt hiszem, tényleg rád férne egy kiadós dugás – röhögött, és szó nélkül magára hagyta.

Daniel fentről nézte, ahogy Jamal odamegy a lányhoz, valamit súg a fülébe, majd felé mutat. A nő felnézett, de a fények miatt semmit sem láthatott Danielből. A cicababa szinte azonnal bólintott, majd elindult Jamal után.

Daniel hányszor látta már ezt a jelenetet, és hányszor lett eszeveszett bujálkodás a vége, néha két, sőt, három lánnyal. Most pedig még egy is nehézséget jelentett számára.

Próbálta összekapni magát, mert lehet igaza volt Jamalnak, és tényleg berozsdásodott kicsit. Ráadásul már valóban érezte, hogy kerítenie kellene valakit, hiszen nem lehet a végtelenségig nő nélkül lenni. Visszaült a szokásos helyére, és már hallotta is, ahogy mögötte nyílik az ajtó. A nőcske odatopogott hozzá, és megállt előtte.

– Helló! Jessica! – nyújtotta felé a kezét a szőke szépség.

– Daniel! – emelkedett fel egy kicsit, hogy fogadja a kézfogást, majd intett a nőnek, hogy üljön le.

Jamal diszkréten távozott, Daniel pedig újra bezárta az üvegfalat, hogy senki se zavarja őket.

– Nem láttalak még itt, ööö… – egyszerűen elfelejtette a nevét, pedig az előbb mondta.

– Jessica – segítette ki széles mosollyal a leányzó, és lejjebb húzta ciklámen szűk ruhája dekoltázsát.

Daniel tekintete a természetellenesen kerek domborulatokra vetődtek. Szilikon. Még meg sem jött a kedve az egészhez, de már azonnal el is ment. Semmi hangulata nem volt egy újabb műszexhez egy műnővel.

– Pedig már voltam itt – törte meg a zavart csendet Jessica, és keresztbe tette a lábait, így már a ruha épphogy csak takarta a fenekét.

– Akkor biztosan véletlen, hogy még nem futottunk össze – felelte a férfi kedvetlenül.

Kezdte egyre kényelmetlenebbül érezni magát. Próbált ráhangolódni a nőre, de egyszerűen nem ment. Kínos csendben üldögéltek. Danielt idegesítette, amiért nem kívánja meg, mikor az már mindenét kitette elé, de az még jobban bosszantotta, amiért hagyta, hogy Jamal felcipelje ide.

– Menő ez a hely – nézett körbe a szőke.

Erre mit kellene felelnie? Üres fecsegésekhez végképp nem volt kedve.

– Na jó, Jessica! – állt fel hirtelen. – Ez most nem fog menni. Sajnálom! Talán majd legközelebb.

A csaj a sűrű műszempilláin keresztül értetlenül nézett rá. Daniel várta, hogy majd a fejéhez vág valamit, mert az ilyen lányok gyakran hisztiznek, de ez nem tette. Ehelyett ismét fenékig kiürítette a poharát, majd felállt, és szó nélkül távozott.

Octavia

Miután elment a gyámügy képviselője, Octavia kezdett kicsit megnyugodni. A nő igazán kedves volt, és egy pillanatig sem akadékoskodott azon, hogy Kelton és ő közösen legyenek Jayden gondviselői. Kimondottan örült, hogy a kislányt a két szerető testvér fogja felnevelni, és a támogatásáról biztosította őket.

Kelton piszok jó színész volt. Remekül előadta az aggódó báty szerepét, aki fájó szívvel ugyan, de magára vállalja a családfenntartó és az apapótló feladatot. Az új munkahelyéről hozott egy tetemes összegről szóló bérmegállapodást, amivel még Octaviát is meglepte. Ezek alapján a szakemberek semmi akadályát nem látták annak, hogy Jayden velük maradhasson.

Tulajdonképpen ezzel az eredménnyel részben Octavia elégedett volt, mert így, ha szoros időbeosztással is, de folytatni tudja a tanulmányait, és nem kell tovább aggódnia a húga sorsa miatt. Egyedül Keltont lesz kénytelen valahogy elviselni, de remélte, hogy csak keveset futnak majd össze. Még mindig előtte volt, ahogy a szobájában durván megfenyegette, ezért rettenetesen tartott tőle. Kerülni akart vele minden konfliktust.

A szerződése szerint a férfi valamilyen klubban kapott munkát, így éjszaka fog dolgozni, nappal pedig alszik. Mire felébred és munkába indul, addigra ők már lefekvéshez készülődnek Jaydennel. Így tényleg csak ritkán fognak találkozni egymással.

Octavia igyekezett valamiféle rendszert beiktatni az életükbe, de egyáltalán nem volt egyszerű. Nem is hitte, hogy ennyire nehéz lesz minden olyan feladatot elvégezni, amelyek egy anyára hárulnak. Öltözködés, gyors reggeli, rohanás a bölcsibe, onnan az egyetem, vissza Jaydenért, vásárlás, főzés, mosás, takarítás, tanulás, és egy kis internetes munka.

Az első héten esténként minden egyes nap szó szerint beesett az ágyba, annyira fáradt volt. Később már próbálta okosabban beosztani az idejét, csak heti egy nagy bevásárlást, és hétvégi nagymosást csinált. Így maradt ideje arra, hogy hetente többször is elvigye Jaydent a játszótérre, vagy a parkba. De még ennek ellenére is gyakran kellett kihagynia egy-egy előadást, hogy időben odaérjen a húgáért, vagy el tudjon intézni minden fontos dolgot.

A közelükben is volt egy játszótér, de mivel Octavia azt nem találta túl biztonságosnak, ezért legtöbbször autóba ültek, és az egyik elit környék modern, egészen kicsi gyerekek számára kialakított játszóterére vitte el Jaydent. Ráadásul onnan egy kis sétával könnyűszerrel átmehettek a parkba is, ahol lehetett a fűben futkározni, labdázni, vagy a kacsákat etetni a tóban.

– Csak egy gyerkőc van? – kérdezte az egyik anyuka, aki Octavia mellé telepedett le a padra, amíg a homokozóban játszó húgát felügyelte.

Eszébe sem volt egy idegennek megmagyarázni, hogy tulajdonképpen Jayden nem a kislánya, hanem a húga, ezért gondolkodás nélkül bólintott.

– Á, jó magának. Nekem három van, és minden nap kikészítenek – kacarászott az idegen. – Ha előre tudom, mit vállalok, biztos kétszer is meggondoltam volna, hogy akarok-e ennyit.

Octavia egy ideig hallgatta a panaszkodását, melyet a nő próbált tréfálkozva előadni, de attól még ugyanolyan fárasztó volt. Persze meg tudta érteni, hiszen ő is teljesen el volt havazva, de másokat még véletlenül sem fárasztott volna a panaszkodásaival.

– Egyedül neveli a kislányát? – kérdezte a nő, miközben feltűnően a kezére nézett, melyen Octavia nem viselt gyűrűt.

Nem tudta, hogy mit válaszoljon. Lényegében egyedül nevelte Jaydent, mert Kelton azon kívül, hogy köszönt, vagy időnként leült a kislány mellé tévét nézni, semmilyen kapcsolatban nem volt a húgával.

– Sajnos igen – mosolygott kényszeredetten.

– Elváltak? – faggatózott tovább a nő.

– Igen, már két éve – hazudta, amit rögtön meg is bánt.

A nő nyomban kiselőadás tartott arról, hogy milyen szemetek a férfiak, és mennyire nehéz szegény anyáknak. Octavia végighallgatta a gyereknevelés viszontagságait, és, hogy mennyire nincs a nőknek idejük saját magukra, pedig bizony rájuk férne a pihenés, de bezzeg a férfiak. És csak mondta, mondta és mondta. Végül Octavia nem bírta tovább, és azzal az indokkal, hogy nekik már menniük kell, elköszönt tőle.

Mikor hazaért, első dolga volt előkeresni anyja régi jegygyűrűjét, melyet soha sem hordott, és felhúzta az ujjára. Így már remélhetőleg senki szónoklatát nem kell majd újra végighallgatnia, amikor a húgával van.

Octavia meglepődött, milyen zökkenőmentesen telt az első két hét együttélés Keltonnal. Ahogy azt előre sejtette, szinte soha sem találkoztak. A férfi állandóan dolgozott, vagy aludt. Egyedül az éjszaka eltüntetett ételekkel, és a szennyesbe dobott ruháival adott jeleket arról, hogy egy házban élnek. Egyik alkalommal még pénzt is hagyott a konyhaasztalon, amit Octavia eltett későbbre, mert még volt némi megtakarított pénzük, melyet a szülők hagytak rájuk, és azt próbálta okosan beosztani, hogy minél hosszabb ideig kitartson.

Egyik nap elmaradt a két utolsó előadása, így egyenesen hazament, hogy főzzön, mielőtt Jaydenért kell mennie. Kelton meglepő módon már ebéd előtt lejött a szobájából. Octavia még mindig félt kettesben lenni vele.

– Jó reggelt! – nyújtózott egy nagyot a férfi, majd leült az asztalhoz.

– Elég rég volt már reggel – felelte zöldségpucolás közben anélkül, hogy ránézett volna a férfira.

– Azt sem tudom mikor keltem utoljára ilyen korán – ásítozott Kelton. – Van valami kaja?

– Ha bírsz várni kicsit, akkor nemsokára kész lesz. Addig esetleg levághatnád a füvet, mert már lassan térdig ér – javasolta óvatosan a lány, mert már tudta, hogy Kelton nem szereti, ha bármire is utasítják.

– Az nem az én feladatom – vágta rá a férfi, és lábait kinyújtva, karba tett kézzel nézte a lány ténykedését.

Octáviában azonnal kezdett felmenni a pumpa.

– Akkor kié? – kérdezte, és pultnak dőlve Kelton felé fordult.

– Hát a tiéd. Nem azért laksz itt, hogy egész nap csak szórakozz! Ha már ilyen nagyvonalú voltam veled, az a legkevesebb, hogy rendesen vezeted a háztartást, és abba a fűnyírás is beletartozik – közölte pofátlanul vigyorogva.

A lány hiába tudta, hogy kedvesnek kellene lennie vele, Kelton ilyen megnyilvánulásai után képtelen volt visszafogni magát.

– Úgy gondolod, hogy nem csinálok semmit? – csattant fel. – Mégis ki mossa a koszos gatyáidat, és ki rak ételt eléd? Ki vásárol, és ki takarítja a házat utánad?

Jaydent szándékosan nem említette, mert őt önként vállalta, de Keltont nem. Egyáltalán nem lenne köteles gondoskodni róla.

– Szerinted más nő mit csinál? Egész nap a hasát sütteti? – vágott vissza Kelton.

– De nekik ott van a férjük, aki levágja a füvet! – válaszolta dacosan, és már akkor tudta, hogy nem lett volna szabad így kirohannia.

Keltonon azonban nem látszott, hogy mérges lenne.

– Igen? Azok a nők esténként ágyba bújnak a férjükkel. Te is megteszed ezt velem? – nézett rá szemtelenül a férfi.

– Te nem vagy a férjem! – felelte Octavia, és mérgesen visszafordult, hogy folytassa a főzést.

Utálta, hogy megint veszített, és tehetetlen vele szemben. Azonban úgy tűnt, Kelton ezzel nem zárta le a témát, mert egyszer csak mögötte termett, és hátulról átkarolta a derekát. Olyan szorosan simult hozzá, hogy még a leheletét is érezte a nyakán. Octavia azonnal ledermedt.

– Ha megteszed, lenyírom a füvet – súgta a férfi kedveskedő hangon.

Octaviára azonnal rátört a remegés, mint mindig, mikor a férfi közeledni próbált felé. Most pedig különösen megrémült, mert ahogy Kelton hátulról hozzásimult, megérezte az izgalmi állapotát.

– Ne csináld ezt! – kérte reszkető hangon, és kibújt a karjai közül.

Kiment a teraszra, ahová szerencsére Kelton nem ment utána. Nekidőlt a fehérre festett fa korlátnak, és arcát a tenyerébe temette. Tudta, hogy Kelton előbb-utóbb nem bírja visszafogni magát, és akkor nem menekülhet. Egyre csak azon törte a fejét, hogy tudna ebből a helyzetből szabadulni.

Még egy év. Egy évet kellene valahogyan átvészelnie. Akkor vállalhatna rendesen fizető munkát, és egyedül is alkalmasnak találhatnák, hogy Jayden gondviselője legyen. Ismét arra gondolt, hogy talán mégis ott kellene hagynia az egyetemet, de aztán gyorsan kiverte a fejéből. Nem szabad kidobnia az elmúlt éveket. Nem kerülhet ő is olyan helyzetbe, mint az anyja. Rendes munkát, és anyagi biztonságot akart. Szüksége volt a diplomára ahhoz, hogy jó életet tudjon biztosítani mindkettőjük számára.