A mű eredeti címe

Tre volte te

Fordította

Szabó Anita

Fedélterv

Szabó Vince

Copyright © by Federico Moccia, 2017

by agreement with Pontas Literary & Film Agency

© Szabó Anita, Hungarian translation, 2018

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-091-3

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft.

www.cicerokonyvstudio.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Fiamnak, szívbéli barátomnak,
aki mindennap megajándékoz
mindazokkal az emlékekkel, melyeket már elfelejtettem.

Gyönyörűséges lányomnak,
Aki arra ösztönöz, hogy nevessek a boldogságtól.

„Szerelem az,
amikor a másik boldogságát fontosabbnak tartod a tiédnél.”

H. Jackson Brown

1.

„Szeretlek, Elen’, akkor is, ha reménytelen!” A kis firka rezignáltan virít a kapu egyik deszkáján. Elmosolyodom; ki tudja, Elena talán meggondolta magát, de én ezt már nem tudhatom, így aztán megilletődve lépek be a villába. Csendben besétálok abba a bizonyos szobába, és azon a bizonyos ablakon kinézek a tengerre. Minden az enyém, a sziklákig nyújtózó terasz, a lekerekített lépcsőfokok, a kék és sárga csempével borított külső zuhanyzók, kézzel festett citromokkal, a hatalmas ablak előtt álló márványasztal, mely visszatükrözi a horizontot. Néhány lázadó hullám, mely még nem szokta meg a jelenlétemet, vagy talán pont azért, hogy megünnepelje az érkezésemet, a szikláknak csapódik, melyekre a ház épült, a meredek tengerpart legszebb pontján. A nap éppen lemenőben, utolsó sugaraival vörösre festi a falakat a hátam mögött meg a nappaliban. Pontosan úgy, mint azon a bizonyos napon, immár kilenc éve.

– Meggondolta magát? Mégsem akarja megvenni a házat? – A tulajdonos kérdő pillantást vet rám. Aztán derűs nyugalommal széttárja a karját. – Maga dönt, csinál, amit akar, végül is maga fizet. Mindenesetre, ha elbizonytalanodott volna, hadd figyelmeztessem, hogy visszalépés esetén a foglaló dupláját kell fizetnie, ha nem akarja beleásni magát egy hosszadalmas perbe, amiből, a koromat tekintve, én már sosem fogok pénzt látni.

Rávigyorgok. Az öregúr élénkebb, mint egy kisfiú. Összevonja a szemöldökét.

– Persze, ha maga elég furfangos, nem siet. Engem biztosan legyőz, de a fiaimmal vagy az unokáimmal már nem lesz könnyű dolga! Még akkor sem, ha Olaszországban tényleg ennyi ideig elhúzódhat egy per!

Tompa, fáradt köhögés jön rá, mely arra kényszeríti, hogy lehunyja a szemét, és abbahagyja az utolsó római szenátorokat is megszégyenítő, vádaskodó szónoklatát. Aztán hátát egy vászonfotelnek támasztva megpróbálja összeszedni magát, a szemét dörzsöli, majd újból kinyitja.

– De maga meg akarja venni ezt a házat, igaz?

Leülök mellé, és magam elé húzom a papírokat. Egymás után minden oldalt aláírok anélkül, hogy elolvasnám. Az ügyvédem már amúgy is mindent átnézett. Végül az utolsó oldalt is aláírom.

– Szóval megveszi?

– Igen, nem gondoltam meg magam, pontosan ezt a házat akartam…

Az öregúr összegyűjti a lapokat, és átadja a bizalmasának.

– Meg kell mondjam az igazat. Kevesebbért is odaadtam volna.

– Én is megmondom magának az igazat: akár a dupláját is megadtam volna érte.

– Nem hiszem el, csak azért mondja…

– Magára bízom, higgyen, amit gondol – mosolygok rá.

A tulaj végül felkel, egy antik fabútorhoz lép, kinyitja, majd kivesz a hűtőből egy üveg pezsgőt. Kicsit vacakol vele, aztán kitörő örömmel és elégedettséggel kibontja. Megtölt két pezsgőspoharat.

– Tényleg megadta volna a dupláját is?

– Igen.

– Nem csak azért mondta, hogy bosszantson?

– Miért tettem volna? Maga szimpatikus nekem, még remek pezsgővel is megkínál – emelem fel a poharat. – Ráadásul tökéletesen behűtve, pont, ahogyan szeretem. Nem, sosem akarnám magát felbosszantani.

– Mmm…

A tulaj felém emeli a poharát, majd az égre.

– Mondtam az ügyvédemnek, hogy kérhetnénk többet is.

Vállat vonok, és nem szólok semmit, főleg arról a tízezer euróról, amit az ügyvédje kapott, hogy meggyőzze, fogadja el az ajánlatomat. Érzem magamon az aggódó pillantását, ki tudja, mire gondol. Aztán megrázza a fejét, és elégedetten elmosolyodik.

– Jó üzletet kötöttünk, meg vagyok elégedve… Koccintsunk a boldogságra, amit ez a villa nyújt! – Határozottan és elszántan a szájához emeli a poharat, és egy szuszra ledönti a tartalmát. – Áruljon el nekem valamit! Hogyan tudta lefoglalni a házat, amint meghirdettem?

– Ismeri a Viniciót, az emelkedő végén lévő boltot…?

– Persze, hogyne.

– Hát, mondjuk úgy, hogy a tulajdonosa régi jó barátom…

– Régóta akar házat venni a közelben?

– Nem, azt akartam tudni, mikor adja el maga a sajátját.

– Pont ezt? Ezt, és semmi mást?

– Csakis ezt. Ez a villa az enyém kellett hogy legyen.

És egy pillanat alatt a múltban találom magam.

Babi és én szeretjük egymást. Aznap a tengerhez mentek az egész osztállyal, megünnepelni, hogy már csak száz nap van hátra az iskolából. Észreveszi, ahogy megérkezem a motorral, és elém szalad azzal a mosolyával, ami minden árnyat eloszlat körülöttem. A háta mögé lépek, előveszem a kék kendőt, amit elloptam tőle, és bekötöm a szemét. Aztán felül mögém a motorra, szorosan átölel, és Tiziano Ferro zenéjével a fülünkben végighajtunk az Aurelia úton, egészen a Feniglia homokpartjáig, az ezüstösen csillogó tenger és a sötétzöld bokrok mentén, egészen a sziklákon álló házig. Leállítom a motort, leszállok, és egy pillanat alatt kitalálom, hogyan jutunk be. Már bent is vagyunk, Babi álmainak házában sétálgatunk; hihetetlennek tűnik, mintha újra látnám saját magamat, ahogy fogom a kezét, miközben bekötött szemmel áll a naplemente csendjében – csak a tenger lélegzését hallgatjuk, és szavaink visszhangoznak az üres szobákban.

– Step, hol vagy? Ne hagyj itt egyedül! Félek…

Erre megint megfogom a kezét, mire picit összerezzen.

– Én vagyok az…

Felismer, elengedi magát, és nyugodtabbnak tűnik.

– Durva, hogy te mi mindenbe bele tudsz rángatni…

– Remélem is!

– Hülye! – Még mindig ott a kendő a szemén, és a levegőbe csapkod, de végül csak megtalálja a vállamat, és lekever nekem egyet.

– Jaj! Nagyot tudsz ütni, ha akarsz!

– De még mekkorát… Szóval úgy értettem, durva, hogy itt vagyok. Úgy jöttünk be a házba, hogy betörtük az üveget, és én képes vagyok mindezt végigcsinálni veled, szó nélkül, vita nélkül, ráadásul még csak nem is látok semmit, szóval teljesen meg kell bíznom benned…

– Hát nem csodálatos dolog egészen megbízni egy másik emberben…? Teljesen a kezébe helyezni az életedet, rábízni minden lehetséges bizonytalanságot és kétséget, pontosan úgy, ahogy most te rám bízod magad? Szerintem ez a legszebb dolog a világon.

– És te? Te is ennyire megbízol bennem?

Egy pillanatig hallgatok, az arcát nézem, a kendő alatt rejtőző szemét. Látom, ahogy elengedi a kezem, és ott marad a semmi közepén, talán csalódott, hogy nem válaszoltam. Mozdulatlanul, függetlenül, magányosan áll. Elhatározom, hogy megnyílok előtte.

– Igen, én is így érzek. Én is teljesen megbízom benned. És ez gyönyörű.

– Mire gondol? Látom, nagyon elkalandozott, térjen vissza közénk, na, örüljön! Hiszen most vette meg álmai házát, nem igaz?

– Igaza van, csak magával ragadott a múlt, egy édes emlék. Azok a merész kijelentések jutottak eszembe, amiket az ember néha, szenvedélytől ittasan megkockáztat. Nem tudom, miért, de egy képtelen gondolat ötlött fel bennem. Mintha már megéltem volna ezt a pillanatot.

– Ja, igen, egy déjà vu! Velem is gyakran előfordul. – Átkarol, és az ablakhoz lép velem. – Nézze, milyen gyönyörű most a tenger!

Igent motyogok, de valójában nem értem, mit akar ezzel mondani, sem azt, hogy miért vont félre.

A pamutszerű hajából áradó erős illat elkábít. Vajon én is ilyen leszek egyszer, ha megöregszem? Én is így fogok ringatózni járás közben? Ilyen határozatlan, bizonytalan léptekkel? Nekem is így fog reszketni a kezem, mint az övé, miközben ki tudja, milyen rejtélyes üzeneteket mutat nekem?

– Tessék, nézze, a villát már úgyis megvette! Látja azokat a lépcsőfokokat, amik a tengerhez vezetnek?

– Igen.

– Na, azon jöttek fel egyszer régebben. Kicsit veszélyes, mert előfordul, hogy idegenek feljönnek a tenger felől, erre vigyázniuk kell, ha úgy döntenek, hogy ideköltöznek – közli ravaszul, mint aki eddig direkt elhallgatta ezt a tényt.

– De ki jött fel a tenger felől?

– Azt hiszem, egy fiatal párocska, de lehet, hogy többen is voltak. Betörtek egy ablakot, bejárták a házat, mindent tönkretettek, sőt, ráadásul még az ágyamat is meggyalázták! Vérfoltok voltak rajta. Valami állatot áldozhattak, vagy a lány még szűz volt! – És gúnyosan nevetni kezd a saját szavain, míg végül olyan röhögésben tör ki, amivel már túl messzire megy. Aztán folytatja. – Vizes fürdőköpenyeket találtam, jól kiszórakozták magukat, még egy üveg pezsgőt is megittak, amit a hűtőben hagytam, ráadásul ékszereket, ezüstöt loptak el, és más értékes tárgyakat, összesen ötvenezer euró értékben… Szerencsére biztosítva voltam! – Büszkén rám néz.

– Tudja, kedves Marinelli úr, talán jobban tette volna, ha megspórolja magának, hogy mindezt elmondja nekem.

– Miért? – Kíváncsian pillant rám, meglepetten, megrökönyödve a szavaimon, talán kissé ingerülten is. – Most megijedt?

– Nem, hanem mert hazudik. Nem a tenger felől jöttek, az üveg pezsgőt otthonról hozták, egyáltalán semmit sem vittek el, az egyetlen kár, amit okoztak, az az ablak, ott… – megmutatom neki – …ott, az ajtónál.

– Hogy meri kétségbe vonni a szavaimat? Kinek hiszi magát?

– Én? Senkinek, csak egy szerelmes fiúnak. Több mint kilenc évvel ezelőtt bejöttem ebbe a házba, ittam a saját pezsgőmből, és szeretkeztem a barátnőmmel. De nem vagyok tolvaj, és nem loptam el magától semmit. Ja, igen, kölcsönvettünk két fürdőköpenyt…

És felrémlik bennem Babi képe, miközben azzal szórakozunk, hogy neveket találunk ki a fürdőköpenyekre hímzett kezdőbetűkkel, A-val és S-sel. Egymással versengtünk, ki tud furább nevet mondani, majd végül az Amarildo és a Sigfrida nevek mellett döntöttünk, majd otthagytuk őket a sziklákon.

– Á, szóval maga volt?

– Igen, de tudja, mi a helyzet? Csak maga meg én tudunk róla, a házat pedig már eladta nekem.

2.

Valamivel korábban, egy átlagos napon.

Giuliana, a titkárnőm, ma is, mint mindennap, a határidőnaplóval a kezében követ, amibe a legfontosabb tennivalókat írja.

– Hadd emlékeztessem, hogy fél óra múlva lesz egy értekezlet Pratiban, a Rete tévécsatornánál a műsorvásárlásokról, aztán pedig De Girolamival ebédel. – Észreveszi, hogy ez a név nem mond nekem semmit, és a segítségemre siet. – Az a szerző, aki a görög tévének dolgozik.

– Ja, igen, mondja le! Mégsem szerződünk velük, jobb ajánlatot kaptunk Lengyelországból.

– És mit mondjak neki? Biztosan megkérdezi…

– Ne mondjon semmit!

– De Girolami már egy hónapja szeretne időpontot kapni magától, és most, hogy végre kapott, biztosan nem hagyja szó nélkül, ha csak úgy elhajtjuk.

Csendben vár valamiféle válaszra, de nincs semmilyen jó megoldásom. Se Girolami számára, és még kevésbé a titkárnőm számára.

– Az ebéd kiiktatva, mi van még mára?

– Egy megbeszélés a Dear stúdióban, aztán 18 órakor egy fontos kiállítás, a lelkemre kötötte, hogy figyelmeztessem, nehogy lemaradjon róla! – Giuliana átnyújtja a meghívót, és megforgatom a kezemben. Balthus, Villa Medici.

– Ki küldte a meghívót?

– A kezembe adták, maga az egyetlen címzett.

Nincs semmi ráírva, se pecsét, se aláírás, se kísérőlevél. A szokásos kiállításmegnyitó esemény lehet, amilyeneket Tiziana Forti szervez, vagy rosszabb esetben Giorgia Giacomini, tele kritikusokkal, fura, túlságosan bekölnizett és átszabott nőkkel, de egyben producerekkel, tévécsatornák és műsorok igazgatóival is, akikkel érdemes üzletelni, főleg egy olyan városban, mint Róma.

– Egyáltalán nem emlékszem erre a kiállításra. Biztos benne?

– Igen, hiszen maga mondta, még meg is kérdeztem: „Van valami különleges feljegyeznivaló?” És maga, mint mindig, egyszerűen annyit mondott: „Igen, hogy el kell mennem erre a kiállításra”.

Zsebre vágom a meghívót, majd magamhoz veszem a fekete bőrtáskát, benne a különböző tévés műsortervekkel, amiket be akarok mutatni a Rete értekezletén.

– Bármi van, a mobilomon megtalál.

Azzal kilépek a szobából. Giuliana utánam néz.

Számomra az a kiállítás csak a nap utolsó programja. Ő viszont ötszáz eurót tesz zsebre ezért az apró füllentésért. Ahogy kiteszem a lábam az ajtón, elmosolyodik. Ami ezután történik, már nem az ő gondja. Nem is tudja, mekkorát téved mindkét téren.

3.

Belépek a hetedik emeleti nagy tárgyalóterembe, ahol az igazgató és a többiek már várnak rám.

– Jó napot, Stefano! Kérem, foglaljon helyet! – Azzal a terem közepére ültet. – Elfogad egy kávét?

– Szívesen.

Rögtön beüt egy számot az asztal szélén lévő fekete telefonba, és megrendeli.

– Örülök, hogy láthatom… nagyon is! – Az asztal másik végén ülő főszerkesztőre pillant, majd visszafordul hozzám, és hozzáteszi: – Ugyanis megnyertem a fogadást, egy kétfős ebédet vagy vacsorát. A kolléga nem hitte, hogy eljön ma hozzánk.

A főszerkesztő rám néz, de nem mosolyog. Csendben játszik tovább szörnyen hosszú körmeivel. Azt beszélik erről a Mastrovardiról, hogy valami befolyásos politikus helyezte ide, aki másnapra meghalt, és ezt a szép ajándékot hagyta a vállalatra: egy ugyanannyira haszontalan, mint amennyire balos főszerkesztőt. Sasorrú, a bőre sárgás, mintha úgy maradt volna valami gyerekkori sárgaság után, és ha mindez nem lenne elég, a felmenői sírásók voltak. Ki tudja, ez talán csak városi legenda, mindenesetre az őt ide helyező politikus, Di Copio temetésén Mastrovardira szinte rá sem lehetett ismerni szürke, kétsoros zakójában. A legapróbb részletekig gondoskodott a ceremóniáról, nem törődve a költségekkel, már csak azért sem, mert állítólag nem is voltak.

Végre megérkezik a kávém.

– Cukrot parancsol?

– Nem, köszönöm, keserűn szeretem.

A sasorrú főszerkesztő csak ekkor mosolyodik el, minden különösebb ok nélkül. Visszamosolygok rá.

– Ne félj, az ebédre vagy vacsorára úgysem téged visz, hanem inkább valamelyik bájos hölgyet, akikkel az újságokban látom. – Vidáman az igazgatóra pillantok, akinek lelohad a mosolya. Folytatom: – Nincs abban semmi rossz, nem igaz? Hiszen csak munka.

A főszerkesztő arcáról lefagy a mosoly, és másik két kolléga arcáról is, akik elöl ülnek. Mindenki félti a posztját, tekintve, hogy néhány hónap múlva kerül sor az új kinevezésekre, és úgy tűnik, az igazgató marad, de körülötte állítólag nagy változásokra lehet számítani.

– Szóval, mi a véleményük? Megújítsuk a szerződést a szülőkről és gyerekekről szóló műsorra? A jogok két hónap múlva lejárnak, és már kaptam is egy ajánlatot a Medinewstól. – Előhúzok a táskámból egy fekete mappát, és csukva az asztal közepére helyezem. – Úgy tűnik, sokkal jobban megy, mint az Áll az alku, és sokakat átvonz a konkurencia riportmagazinjától. Érthető, hogy jó ajánlatot kaptam rá, nem gondolják? De én itt szeretnék maradni. Tetszik nekem ez a hely… és tetszik, ahogy maguk a műsort készítik.

Háromszor lassan, határozottan rácsapok a dossziéra, hogy még jobban érzékeltessem a fontosságát a tévécsatorna számára, és főleg, hogy hangsúlyozzam, milyen súlyos hiba lenne elveszíteniük.

– Blöfföl.

A sasorrú, sárgás bőrű, őszes főszerkesztő, aki olajos haját hátranyalva és a füle mögött lesimítva hordja, elmosolyodik.

Visszamosolygok rá.

– Talán. Talán nem. Mindenesetre húsz százalékkal többet kérek érte, mint tavaly, a jogok átengedéséért és minden rész után.

Az igazgató felvonja a szemöldökét.

– Ez rendkívül soknak tűnik, különösen manapság, és tekintve, hogy eddig is jó árat fizettünk érte…

– Ez igaz. De ha nem érne el ilyen eredményeket, nem akarnák folytatni, nem válaszolnának a hívásaimra, és mindig ugyanazokat a kifogásokat hallgathatnám az ügyeletes titkárnőtől. – A semmibe meredek.

Ez a hülye, hozzá nem értő igazgató, akit szintén valami politikus ültethetett ide, több mint egy hónapig nem fogadott. Kénytelen voltam felhívni egy barátom barátját, hogy szóljon rá, és fogadjon.

Ha valaki lettem a tévé világában, azt csak a szívósságomnak köszönhetem, a jó műsorötletek iránti szimatomnak és a bennem élő dühnek. Minden évben szép bevételem van a műsorokból, melyeket megveszek a MIPCOM és Cannes piacán, adaptálom az olasz piacra, és eladom, amennyiért tudom. Van egy kis irodám közvetlenül a RAI-tévészékház mögött, két titkárnőm és egy csapat fiatal szerkesztőm, akik az én útmutatásaim szerint dolgoznak.

– Blöfföl. Nincsen semmilyen ajánlata a Medinewstól.

Egészen más arckifejezést öltök. Megint ráütök a bőrmappámra, már csak kétszer, de erősebben.

– Rendben. Akkor legyen így: ha ebben itt nincs ajánlat a Medinewstól, elfogadom a tavalyi árat… Ha viszont van ajánlat, akkor a műsorformátumért a mappában szereplő árat kapom, plusz ezer eurót.

Egy másik fiatal főszerkesztő, akinek a haja legalább olyan sötét és kusza, mint a kreatív ötletei, amelyek sosem voltak, viszont egy ismert újságíró az apja, aki elsüllyedt volna szégyenében a fia ostoba kérdésének hallatán, zavartan kérdi:

– De ha tényleg igaz a Medianews ajánlata, miért nem megy oda? Csak azért a plusz ezer euróért?

Felnevet, amivel megmutatja, mekkora idióta is valójában.

Körbenézek – mindenki nevet, kivéve az igazgatót. Szemügyre veszem a berendezést, a motorokat, utazásokat, szigeteket ábrázoló szép fényképeket, néhány modern kis vasszobrot, egy képet Marilynről, egyet Marlon Brandóról, egy ki tudja, hol szerzett serleget, a néhány könyvet fiatal vagy éltesebb íróktól, akik kizárólag abban a reményben adományozták neki a könyveiket, hogy bejuthatnak a tévébe, vagy legalább ismertebbé válhatnak. Tekintetem találkozik az igazgatóéval.

– Szép terem. – Aztán megpillantom az asztalán a játék vízipisztolyt, amivel, láttam már néha, a táncosnőket spricceli, és olyankor mintha ő lenne a legvidámabb gyerek a földön. De ezt természetesen megtartom magamnak. – Tényleg szép terem.

Az igazgató felderül. – Köszönöm.

Aztán újra elkomolyodik, és a fiatal, ostoba főszerkesztőnek elmagyarázza a tényállást:

– Ha valóban létezik a Medinews ajánlata, az magasabb is lehet, mint a húsz százalék, amit tőlünk kért. De mi könnyedén A kategóriába sorolhatjuk a terméket az Olasz Szerzők és Kiadók Társaságánál, így több pénzt kereshet a jogokkal, ha nálunk marad, már csak azért is, mert mi éjjel-nappal ismételjük, a 4-es és az 5-ös csatornán, meg a nyári adásokban is, amíg ott nem használnák ennyit a terméket… – A főszerkesztő közbe szeretne szólni, de az igazgató folytatja: – Az ezer euró csak arra való, hogy hülyét csináljon belőlünk.

– Feltéve, hogy létezik az ajánlat… – szól közbe a sárgaságos. – És én azt mondom, hogy nem. Megéri megnézni.

Eszembe jutnak a régi pókerezős esték Luconénál, Pollóval, Bunnyval, Hookkal meg a többiekkel, amikor hajnalig játszottunk, röhögtünk, szívtunk, persze csak sima cigit, legalábbis én, söröztünk és rumoztunk. Pollo mindig azt üvöltötte: – Bazzeg, Step, tudtam, hogy mindent viszel! – És az öklével csapkodta az asztalt. Lucone erre mindig bepöccent: – Hagyd már abba, még betöröd nekem! – És akkor Pollo táncra perdült, magával rángatta Schellót is, és ivott, mint a legboldogabb játékosok, mintha ő nyerte volna a kört. Pollo…

– Szóval te így látatlanban eljátszanád a lehetőséget, hogy a húszszázalékos emelésnél maradjunk, azzal, hogy megnézed az ajánlatot…

A sárga bőrű főszerkesztő mozdulatlanul, meggyőződéssel mosolyog.

– Ha van ajánlata a Medinewstól. De én biztosra veszem, hogy nincsen semmije.

Elszántan néz engem, még csak nem is mosolyog, egyszerűen csak magabiztos, és szórakoztatja, hogy szerinte mennyire le fogok égni. Mosolyogva nézek vissza rá, és az iránta érzett ösztönös ellenszenvem ellenére úgy teszek, mintha szimpatizálnék vele, amíg meg nem látom, hogy elsápad az igazgató következő felvetésére.

– Annyira biztos vagy ebben, hogy a csatorna pénzén kívül feltennéd rá a saját pozíciódat is?

A főszerkesztő meginog, de csak egy pillanatra. Rám néz, és úgy dönt, tartja a tétet.

– Igen, nincs ajánlata a Medinewstól.

Mosolyogva az igazgató elé tolom a dossziét, aki kíváncsiságában azon nyomban újra a vízipisztolyos kisfiúvá válik. Kézbe veszi, megforgatja, hogy levegye róla a gumit, de megállítom.

– Ha van ajánlat, ez lesz a maguk ajánlata, plusz ezer euró.

– Ha nincs, akkor pedig marad a tavalyi ár… – fejezi be a sárga képű főszerkesztő, a kócos hajúval egyetértésben.

– Igen, igen, persze! – Az igazgató felé nyújtom a kezem, míg a másikat a dosszién tartom, és várom, hogy szentesítse az egyezséget, mielőtt kinyitná.

– Igen, persze, megegyeztünk. – Erősen megszorítja a kezemet. Aztán finoman átnyújtom a dossziét.

Szinte eksztázisban tépi le róla a gumit, kiveszi a lapokat, lerakja az asztalra, és úgy tűnik, elégedetten konstatálja, hogy benne van a Medinews ajánlata. Talán ő sem rokonszenvez a sárgaságos főszerkesztővel, és csak az alkalomra várt, hogy megszabadulhasson tőle.

– De hát ez a duplája annak, amit mi fizettünk!

– Plusz ezer euró – teszem hozzá vigyorogva.

– És megelégedett volna 20 százalékkal?

– Igen, persze, nem tudtam, hogy ilyen, szinte isteni segítséget kapok – nézek a sárga képű főszerkesztőre. Már nem mosolyog, hátradől a székén, mely már nem sokáig marad az övé. – Igen, mindenképpen magukkal akartam leszerződni. Pontosan azért, amit maga is kifejtett. Tizenöt százalékos emelést is elfogadtam volna.

Pollóra gondolok, aki ököllel ütötte volna azt az előkelő tárgyalóasztalt, aztán táncra perdült volna. És én is vele.

– Szép kis fogadás volt, igaz, Step?

– Igen, de a lényeg, hogy megszabadultunk attól a sárga képű balektól!

4.

Belépek a Parioli sportklubba, és odaköszönök Ignaziónak, az alacsony és tökéletesen kopasz portásnak.

– Jó napot, Stefano, hogy van?

– Köszönöm, jól. És maga?

– Remekül.

– A kocsit Filippini Range Rovere előtt parkoltam le.

– Jó, rendben, ő úgyis csak este kilenckor megy el. – Közelebb hajol, hogy ki tudja, milyen titkot osszon meg velem. – Mindent megtesz, csak ne kelljen hazamennie…

Micsoda újdonság! Mintha nem tudná mindenki. Mindenesetre hagyom, hogy azt higgye, valami nagy titkot tárt fel előttem, megveregetem a vállát, aztán elbúcsúzom, nála hagyom a kocsikulcsomat meg öt eurót.

Ha az ember szövetségese a Parioli portása, az nemcsak arra garancia, hogy jobban vigyáz a kocsidra, mint bárki más, de azt is biztosra veheted, hogy mindig szívesen látnak majd a Klubban.

Menet közben odaköszönök néhány tagnak, akik épp beszélgetnek.

– Á, nem… Le kell váltanunk, szerinted maradhat ő az elnök? Hiszen egy seggfej! – Az állukkal felém intenek, hogy észrevettek, de nem tulajdonítanak nekem különösebb figyelmet, mivel akár a mostani elnök híve is lehetek.

Éppen belépnék az öltözőbe, amikor meghallom a nevemet.

– Step!

Megfordulok, és látom, hogy felém tart, elegánsan, színes csíkos táskájával, könnyű, kék ruhában, ami a világért sem látszik át, de a vonalai így is jól kivehetőek, pontosak és összetéveszthetetlenek. Zöld szemei enyhén homályosak, mintha mindig valami vágyakozás és szomorúság fátyla lengené be, mintha hihetetlen szépsége ellenére képtelen lenne megtalálni a boldogságot.

– Szia, Francesca, hogy vagy?

Elmosolyodik, és abszurd módon úgy tűnik, mintha eltűnne a szeméből minden fátyolos szomorúság, amint szokásos, vidám szövegével üdvözöl.

– Jól, most, hogy látlak! – Aztán zavartan néz rám. – Miért nevetsz?

– Mert mindig ezt mondod…

És arra gondolok, vajon hány pasinak mondhatja ugyanezt.

– Senki másnak.

Komolyan néz rám.

– Tessék?

– Arra válaszoltam, amit gondoltál. Kiszámítható vagy, Mancini. Szóval, nem mondom senki másnak. Nem hiszel nekem? Akarod, hogy tegyünk egy kört a klubban, és megkérdezzük? Senki másnak nem mondom ezt, csak neked. Egyes-egyedül neked. – Egy pillanatra elhallgat, aztán rám néz, és hirtelen megint gyönyörű, széles mosolyra húzza a száját. – Amikor téged látlak, jól érzem magam. És csak akkor érzem jól magam, ha látlak.

Úgy érzem, mintha én lennék a felelős a boldogtalanságáért, csak mert én egyáltalán nem érzek iránta semmit. – De Francesca…

Széttárja a karját.

– Ne mondj semmit! Tudod, hogy a fél klub utánam koslat, de én gondosan elutasítok minden lehetséges meghívást, miközben az egyetlen, aki nekem tetszik, szarik a fejemre…? – Rövid szünetet tart. – Igen, szarik rám! Tetszik, hogy úgy fejezem ki magamat, mint valami falusi kislány? Remélem, felizgat, mindenesetre teljesen felesleges mondanom, hogy az egyetlen, aki tetszik, az te vagy, mert ha nem jöttél rá már magadtól, az azt jelenti, hogy a sok pofontól, amit adtál és kaptál, teljesen elhülyültél. De nem azért tetszel, mert nagy huligán voltál…

– De hát nem vagyok az, és soha nem is voltam…

– Na, jó, nevezd, ahogy akarod… Mindenesetre ez éppenhogy inkább ki kéne ábrándítson belőled, ehelyett csak még jobban tetszel.

Egy takarítónő megy el tőlünk nem messze.

– Jó napot!

– Jó napot – köszönünk vissza szinte kórusban. Lehet, hogy meghallott valamit, de nem érdekes.

– Figyelj, Francesca…

– Nem, te figyelj! Tudom, hogy házasodni készülsz. De nem mondom azt a hülyeséget, amit egyesek, hogy nem vagyok féltékeny… Én diszkrét vagyok, nem beszélek senkivel, soha nem tudná meg senki. Hallottál valaha is valamit rólam?

– Nem, tényleg nem.

Csípőre teszi a kezét, megrázza a fejét, mire gyönyörű, sűrű, dús, sötét gesztenyebarna, kicsit amolyan Erin Brockovich-féle haja repked a levegőben.

– Oké, jól van, csak úgy mondtam, nem is kavartam senkivel innen a klubból, nyugodj meg, bár úgyis bármelyiket laposra tudnád verni, te fene… – Észreveszi, hogy közbe akarok szólni, így aztán gyorsan kijavítja magát. – Na, jó, de azért bunyóztál néha.

– Na, így már jó. Jobb.

– Figyelj, Step, nem tehetnénk egy próbát? Próbáljuk meg, aztán meglátjuk, működik-e! Nem akarok semmi botrányt, de amióta csak ismerlek, szóval, igen, szeretnélek megérinteni…

Hirtelen furcsa mozdulatot tesz, a másik lábára helyezi a testsúlyát, amivel, talán akaratlanul is bujább testhelyzetet ölt, igen, mint aki ki van éhezve. Olyannyira, hogy szinte kedvem támad megfontolni az ajánlatot. Csak áll előttem, és a fejét kissé oldalra hajtja, mintha azt akarná vele mondani: na, mi legyen? Kelly LeBrock jut eszembe A piros ruhás nő végén, amikor meztelenül az ágyban azt mondja Gene Wildernek: „Szolgáld ki magad, cowboy!”

Francesca kíváncsian, vidáman néz rám, azzal a halvány reménnyel, ami hamar eloszlik.

– Sajnálom, tényleg, de most bocsáss meg, mennem kell, már várnak a padelmeccsre.{1}

Azzal hátat fordítok, és nem nézek vissza. Szinte nevethetnékem támad a gondolatra, ami eszébe juthatott: nem hiszem el, egy hülye kis labda jobban érdekli, mint az én dudáim.

5.

Amikor belépek a padelpályára, már összeálltak a párok, és nekem egy bizonyos Alberto jutott, akit nem ismerek túl jól. A másik két játékos viszont röhögcsélve néz össze, mint akik már a zsebükben érzik a meccset.

– Szerválsz?

– Nem, nem, kezdj csak te!

– Készen álltok?

Mindketten bólintanak, úgyhogy szerválok, aztán rögtön a hálóhoz közelítek. Megpróbálnak keresztbe tenni nekünk azzal, hogy pont közém és Alberto közé ütnek, talán egyenesen azért, hogy összeüssük az ütőinket, de nem problémázom rajta, maximum eltörik, miközben Alberto érzékenyen és aggódva inkább nem is próbálja meg visszaütni. Kapásból olyan erősen visszaküldöm, hogy elmegy fölöttük, és esélyük sincs elkapni.

– Jó, 15-0!

Na, talán nem is lesz olyan rossz meccs. Ellenfeleink összenéznek, de már korántsem olyan arcátlanul magabiztosan, mint az elején. Csak egy kételyem támad: Alberto mosolya nem volt kissé túl szívélyes? Lehet, hogy meleg? De még ha az is, nem nagyon izgatom magam miatta, összehangoltan szerezzük a pontokat. Alberto és én nem túrjuk ki egymást, nem ütközünk össze, tudjuk, hogyan fedjük le a térfelünket, hogy ne hagyjunk lyukakat. Ellenfeleinkről folyik a víz, makacsul erőlködnek, ide-oda rohangálnak, és néha összeütköznek és felborulnak, mint például most is… Én pedig nagy boldogan az ellenkező oldalra ütöm a labdát.

– Még egy ide!

Így folytatjuk tovább, izzadunk, futunk és küzdünk. Alberto a labda után vetődik, és sikerül visszaütnie, de elesik, majd rögtön felpattan. Belevaló srác, akármilyen is legyen az irányultsága, tényleg nagyon gyors és ügyes, érzi a játékot. Nem túl nagydarab, szálkás és fürge.

– Itt a pont!

Alberto felemeli a jobb kezét, és erősen belecsap az enyémbe, büszke erre a jól kiérdemelt pontra egy húzós menet után. Most ők jönnek. A fickó felkészül a szervára, feldobja a labdát, meglendíti a rövid ütőt, és felugrik, hogy még nagyobb erővel tudja elütni. A labda hihetetlen sebességgel süvölt. Még épp időben, ösztönösen az arcom elé tartom az ütőt, és ahogy visszaütöm, pont telibe találom a srácot, alul, az érzékeny részen, pont a golyóinál.

– Bocs, nem direkt volt…

A labda a földre esik, majd utána a fickó is – talált, süllyedt.

– Tényleg nagyon sajnálom…

Alberto aggódva közelít, de amikor labdaszedés ürügyén lehajol, a fülembe súgja: „Szép ütés, bazzeg”.

Nevethetnékem támad, és ahogy meghallom bizalmas cinkossággal a fülembe súgott szavait, olyan, mintha az én örök legjobb barátomat hallanám, Pollót. Megfordulok, mintha őt keresném, de csak Albertót látom, aki vigyorog és rám kacsint. Visszakacsintok, de egy pillanat múlva, ha tudna olvasni a tekintetemből, láthatná minden szomorúságomat.

Pollóval sosem játszottunk padelt, már a gondolat, hogy ilyen nevű játékot játsszunk, gázul hangzott volna. De ütöttünk együtt fonákot és egyenest az életnek, ha szembejött velünk. Emlékszem a lerágott körmeire és a jó öreg Kawa 550-esére, mely a „koporsó” becenevet viselte, eredetileg csak poénból, de végül rossz ómennek bizonyult. Pollo minden nyomorúságával és vidámságával mindig teljes sebességgel hajtott, és sose nézett hátra.

Homályos szemmel folytatom a játékot. Nyerésben vagyunk, nevetünk, Alberto megint mond valamit, mielőtt üt, most rajta a sor. Bólintok, pedig nem értettem jól, mit mondott, talán hogy „készen vannak…”

Tényleg kimerültnek tűnnek. Pollo fáradhatatlan volt, állandóan pörgött, mintha sosem akarna leállni, mintha félt volna elgondolkodni, számot vetni valamivel, mintha menekült volna valami elől. Örök szökésben volt. Még egy ütés, egy véget nem érő labdamenet, végtelen játék, mintha azok ketten mégsem akarnák olyan könnyen feladni. Egyszer meg kell majd látogatnom a szüleit, még sosem volt elég merszem hozzá, hogy megtegyem. A fájdalom cselekvésképtelenné tesz. Félünk az érzésektől, hogy a hatalmukba kerítenek, visszahúzódunk a páncélunkba, amely még annál a fájdalomnál is keményebb, ami a szívünket gyötri. Nem gondolkodom többet, csak rávetem magam az érkező labdára, és teljes erőből küldöm vissza, olyan dühvel, hogy szinte szétloccsan a földön, de aztán összeszedi magát, visszapattan, és olyan messzire repül, hogy nincs az az ütő, amely elérné.

– Itt a pont! Nyertünk! – kiállt fel boldogan Alberto.

Kezet fogunk, nagy lelkesen összeölelkezünk, és csak utána köszönjük meg a meccset az ellenfeleinknek.

– Ez visszavágót követel.

– Oké, persze – mosolygok. De már el is mentek.

Ki tudja, Pollo szülei ott laknak-e még, ahol régen. Ezzel a gondolattal lépek ki a pályáról, és annak ellenére, hogy nyertem, rettenetesen legyőzöttnek érzem magam.

6.

A zuhanyzóba igyekszem, miközben Alberto vetkőzni kezd.

– Mit csinálsz, itt ebédelsz? – kérdezi udvariasan.

– Igen, de sietek, még sok dolgom van mára.

– Oké. Szép meccs volt.

– A győzelem mindig szép.

– Igen, de még szebb ilyen felfújt hólyagokat helybenhagyni!

Olyan unott képpel léptek pályára, mint akiknek derogál olyanokkal játszani, mint mi!

– Igaz, aztán végül mégiscsak jól szórakoztak.

– De még hogy! Főleg, amikor tökön találtad őket!

Így poénkodunk, majd szinte testvéri kézfogással búcsúzunk, megszorítva egymás hüvelykujját, mintha ezeréves barátok lennénk, nem csak egy sima meccs óta ismernénk egymást. Megnyitom a vízcsapot, lerakom a sampont a falon lévő mélyedésbe, és beállok a vízsugár alá anélkül, hogy megnézném, milyen meleg. Jólesően friss. Aztán kicsit felmelegszik, ellazítom az izmaim, elengedem magam, behunyom a szemem, és érzem, ahogy a víz a távolabbi izomhúzódásokkal együtt a felszínre szakadt emlékek hirtelen fájdalmát is feloldja. Pollo barátom a mai napig hiányzik, mindenek felett álló barátságunkat senki és semmi sem pótolja. Amikor megnéztem a Good Will Huntingot, Ben Affleck és Matt Damon kapcsolata elgondolkodtatott. Nekem Pollo egy kicsit olyan volt, mint Ben, még ha én sosem tartottam magam valami nagy zseninek. Kizárólag a váratlan szerencsének és egy nagy adag megérzésnek köszönhetem, hogy céget alapítottam és dolgozni kezdtem. Minden különösebb megfontolás nélkül kitaláltam magamnak egy szakmai önéletrajzot, de amikor rájöttem, hogy jó útra tévedtem, megragadtam az alkalmat, és elhatároztam, hogy kihozom belőle a maximumot. Ahogy a víz egyre melegszik, a gondolataim összekavarodnak. Fiatalon elveszteni egy jó barátot olyan, mintha hirtelen felráznának álmodból. Egészen addig halhatatlannak képzelted magad, aztán egyszerre rájössz, hogy bilibe lóg a kezed. Megcsonkítva érzem magam. Mit ér az élet barát nélkül? Ha a fél karomat veszítettem volna el, teljesebbnek érezném magam. Sokáig tartott, amíg hozzászoktam, hogy Pollo nincs többé. Mint amikor hosszú, sötétségben töltött idő után a szemedbe világít a fény. Nem hajszoltam többé az izgalmakat, az éjszaka kínálta kalandokat, a motoros futamok adrenalinját. Úgy tértem vissza az életbe, hogy megtanultam értékelni az apró örömöket. Néha olyan hétköznapi dolgokon tudok nevetni, amelyeket senki észre sem vesz, mondjuk, amikor a zebrán átkelő néninek kiszakad a szatyra, kigurulnak belőle a narancsok, és egy kisfiú elkap egyet, majd zsebre vágja. Vagy amikor egy anya és a lánya az utcán vitatkoznak, miután a lány kijött az iskolából.

– Anya, meghívtak egy tizennyolcadik szülinapi buliba.

– Már megint?

– De anya, hiszen te küldtél egy évvel korábban suliba! Ne csodálkozz, hogy az osztályban mindenki idén lesz tizennyolc!

– Na, jó, de egy órakor otthon legyél!

– Egykor? De hát akkor kezdődik a buli!

– Hogyhogy? Hiszen az ünnepeltet éjfélkor köszöntik!

– Na, igen, de csak egyre készülünk be!

– Bekészültök? Az meg mi?

– Hát, bekávézunk! Múltkor csak éjjel kettőre sikerült igazán bekarmolnom.

– Miket beszélsz? Nem értek egy szót sem!

– Jesszus, anya, menthetetlen vagy.

Vagy amikor egy fiatal pár ebédidőben egy robogóhoz támaszkodva csókolózik, és az arra járók irigyen pislognak feléjük. Tőlük aztán csenghet a zsebükben a telefon. Ügyet sem vetnek aggódó szüleik hasztalan hívásaira, csak egymás szemébe nézve mosolyognak, büszkén vállalva szerelmüket és vágyaikat, és nyitott szájjal, merész nyelvcsapásokkal csókolóznak. Tekintetükből árad a vágy és a szexualitás, ahogy a fiú ígéretet keres a lány szemében. Legalábbis, ha nincsenek már túl rajta.

És a víz még mindig folyik rajtam végig a zuhany alatt, akárcsak az emlékképek Pollo balesetéről, miközben én egy bulin voltam Babival. Az utolsó futam alatt. Aztán minden elsötétül. Pollo a földön fekszik, felbukott azon az idiótáknak való, rohadt versenyen, én meg már csak annyit súghatok a fülébe: „Hiányozni fogsz”. És megsimítom az arcát, amit még sosem csináltam. Pollo a motorján ülve robog keresztül az emlékeimen, vigyorogva néz rám, mintha mindent tudna az életemről, azt is, ami történt, meg azt is, ami történni fog. Magam előtt látom, ahogy röhög és a fejét rázza, mintha azt akarná mondani: mi a faszt nevetsz, honnan tudnám, hogy mi lesz… Aztán eszembe jut, mi lenne, ha Alberto most belépne és meglátná, ahogy a zuhanyrózsával telefonálok. Valakivel, aki nincs is. Mégis mindig itt van velem. Aztán Pollo ugrat egyet a motorral, és eltűnik az emlékeim látóteréből, de akkor valaki más tűnik fel. Igen, megfordulok, és ott ül a padon, egy könyvet olvas, fiatal és szép, a haja a válláig ér, nagy napszemüveget visel, majd hirtelen a könyv lapjára helyezi a kezét, hogy később is tudja, hol tart, és felemeli a tekintetét, a szemüvegét feltolja a fejére, hogy jobban lásson, kissé hunyorog, talán a túl erős napfény miatt. Aztán békésen elmosolyodik, tessék, észrevett, és én, mintha még jobban észre akarnám vetetni magam, a látótere közepébe lépek.

– Itt vagyok, anya! Nézd, mit találtam! – futok felé, hosszú hajam lobog a szélben és valamit szorongatok a kezemben. Aztán amikor odaérek hozzá, keresztbe font karral megállok előtte, és furcsa grimaszt vágok, mintha már tudnám, hogy büntibe kerülök.

– Na, mutasd!

Nem kell kétszer mondani, kinyitom az öklöm, és vigyorgok.

– Egy régi nyílvessző, az ókori rómaiak vagy a sziú indiánok korából! – A mutató- és hüvelykujjam közt mindkét kezemmel egy fadarabot szorongatok, mely egy régi, megrongálódott, háromszögletű kőben végződik.

– Hol találtad?

– Arra! – A hátam mögé mutatok, egy elég pontatlanul behatárolható helyre. – Hazavihetem?

– Persze, add ide… – Máig emlékszem, hogy egy kis műanyag tasakból elővett egy papír zsebkendőt, és becsomagolta a nyíl végét, ami azt jelentette, legalábbis számomra, hogy bizonyos fontosságot tulajdonít neki, mégis aggódtam egy kicsit. – Óvatosan, anya!

– Persze, persze, nagyon óvatosan csinálom, annak ellenére, hogy ezerszer mondtam, hogy ne szedj össze semmit a földről.

Hazavittük, és apának is megmutattam, amint hazaért a munkából, és ő is nagyon örült neki.

– A Villa Borghese parkban találtam.

– Akkor bizonyára úgy lesz, ahogy mondtad, a sziú indiánoktól származhat. Egyik nyáron arra jártak, láttam is őket.

– Komolyan?

Mindent tudni akartam az indiánokról, és kíváncsi voltam, hogy vajon üldözőbe vették-e őket a lovas rendőrök, akiket ott szoktam látni. Anya és apa jót nevettek ezen.

– Az is lehet – felelte apa, majd átölelte anyát, megcsókolták egymást, és én boldog voltam, hogy nevetnek, és szeretik egymást.

A zuhanyból egyre melegebb víz folyik, jólesik. A sport miatt érzett fáradtság már el is szállt, de anyám emléke állhatatosan kitart. Arra gondolok, milyen szép volt, meg arra, amikor megláttam valaki mással, és milyen hirtelen elromlott köztünk minden, meg köztük is apával, és már nem szerették egymást, meg arra, ahogy elment, és hogy hogyan változik az élet. És mégis megy tovább minden.

– Mázlitok volt…

Kinyitom a szemem. A két ellenfelünk jött be, és úgy tűnik, visszanyerték az önbizalmukat. Jobban szemügyre veszem őket. Nem is néznek ki valami „strammnak”. Elnevetem magam.

– Igen, igazatok van. Abszolút. Tiszta mázli. – Kilépek a zuhany alól. Micsoda mázli, hogy valakinek mindig sikerül megnevettetnie.

7.

– Igen, azt kérem, ott. – Egy pincér néhány szelet húst sütöget a sütőlapon. Veszek egy adag grillezett zöldséget és egy tál, sajttal megszórt articsókát a klub büféjében.

Egy túláradóan illatozó hölgyemény pofátlanul megelőz a sorban, de úgy teszek, mintha észre se venném. Miután telepakolta a tányérját különféle húsokkal, megfordul és rám mosolyog, majd a legkisebb szégyenkezés nélkül tovább szemezget innen-onnan, amíg egészen púposra nem pakolja a tányérját. Egy pillanatra ledöbbenek. És ez még a Parioli Klub. Itt Róma krémje kellene, hogy felvonuljon, erre elém tolakszik ez a ráncos, csokoládébarna nőszemély. A pincér rám tekint, majd vállat von, mintha azt akarná mondani: én nem szólhatok egy szót sem. Majd professzionális hangon megkérdezi: – Mit adhatok?

– A felét kérem annak, amit ez a bélpoklos vett. Köszönöm!

Erre felnevet, megrázza a fejét, és a legszebb szelet húsokkal rakja tele a tányéromat, amit csak a rácson talál. Leülök a nagy képkeretnek tűnő ablak mellé. Alatta szép dívány áll, körülötte bronz gyertyatarók; a főváros egyik legmenőbb klubja lett ez az utóbbi időben. Messzire elnézek a fák közt. Teniszezőket látok, akik a pályán futkosnak, de a labda hangját nem hallom.

Alberto tányérral a kezében észrevesz, felém biccent, majd leül egy másik tag mellé – jól döntött, hogy békén hagy. Leküldök még egy falatot, majd töltök magamnak egy kis sört, és miután megtöröltem a számat a szalvétával, belekortyolok. Nyugodtan, minden sietség nélkül. Sokat javultam, mióta Gin mindig azzal ugrat, hogy milyen kapkodva eszem. Azt mondja, valami mélyről jövő nyugtalanság látszik rajtam, olyan, mintha kényszert éreznék a habzsolásra, és ha sült krumpli meg sör áll előttem, akkor úgy esem neki, mint aki napok óta nem evett. Megállás nélkül, egymás után tömöm a számba a falatokat, csak annyi időre lassítok, amíg beletunkolom a mustárba vagy a majonézbe, de aztán rögtön újra kezdem, talán még falánkabban, mint addig, és akár hármat, négyet burkolok be egyszerre.

– Így mindjárt megfulladsz!

– Igazad van…

Rámosolygok és lassítok. Megnyugszom, már egyáltalán nem sietek, mintha hirtelen elmúlt volna a nyugtalanság. Gin olyan szép: fekete haját most röviden hordja, a teste karcsú, a lába hosszú, és gyönyörű a melle meg a mosolya, melyet néha, a legszebb pillanatokban a haja mögé rejt, résre nyitja a száját és hátrahajtja a fejét, ahogy elengedi magát a karjaimban… Gin.

– Kávét? – szakítja félbe erotikus gondolataimat a pincér, kezében kávéskancsóval és egy apró tálcával, melyen egy kis csésze kávé csak arra vár, hogy megigyák.

– Miért ne?

– Parancsoljon. Cukrot?

– Nem, köszönöm, jó lesz így.

Ez a pincér profi, pont a megfelelő pillanatban bukkan elő és tűnik el, szinte észre sem venni. A kávé is kitűnő. Elmosolyodom, ahogy újra eszembe jut Gin, meg hogy egy család leszünk, és talán egy kislány vagy egy kisfiú szülei. Vajon Gin hasonmása lesz? Vagy az én szememet örökli? Remélem, a természetemet nem. Egy kisgyermek szépségén keresztül magadra ismerhetsz, megláthatod benne saját magadat, az erényeidet és a hibáidat, a folytatásodat. „Fiatalkoromban imádtam a motorozást, csak azért hagytam abba, mert különben a nagymamád nem jött volna hozzám.” Emlékszem, ahogy ezt mesélte anyai nagyapám, amikor beszélgettünk. Mindig volt valami szép és érdekes története. Kiiszom az utolsó korty kávét, leteszem a csészét, és úgy tűnik, az életem végre jó irányba halad.

– Uram… – Megfordulok. A pincér áll mögöttem, épp felemelkedik, miután felvett a földről egy borítékot.

– Ez a kabátjából esett ki.

– Jaj, köszönöm.

Kiveszem a kezéből a borítékot, jobban mondva ő nyújtja át nekem, és közben úgy néz rám, mintha égetné a kezét, mintha félne megismerni a titkot, amit rejt. Aztán elviszi a kiürült csészét az asztalról, távozik, hátra sem nézve. Kinyitom a borítékot, kíváncsian, de minden izgalom nélkül. A meghívó van benne. Én hülye, ez az, amit annyira ajánlgatott a titkárnőm. Megfordítom. „Azok a szép napok. Balthus-kiállítás a Villa Mediciben, Római Francia Akadémia, Trinità dei Monti út”. Hiába nézegetem azt a darab papírt, semmi más információ nem áll rajta, sehol egy név vagy szervezet. Csak a cím: Azok a szép napok. Ez tetszik. Hallottam már Balthusról, a vitatott képeiről meg a cenzúrázott kiállításáról, amikor nyolcvanévesen makacsul ragaszkodott hozzá, hogy egy fiatal lányt fessen le. Azzal gyanúsították, hogy a „harmadik kezét” használta, polaroidja ontotta magából a képeket zűrös, a pedofília határát súroló kalandjairól. Az a kislány nyolcéves korától járt a műtermébe, minden szerdán, a szülei beleegyezésével, és modellt állt Balthusnak, hogy megörökíthesse. És mindez egészen tizenhat éves koráig folytatódott. A telhetetlen Balthus, aki fittyet hányt a polgári rendre. És hirtelen lenyűgöz, furcsamód vonzani kezd, kíváncsivá tesz ez az ember, akiről annyit hallottam. Persze ismerem a képeit, de nem túl jól. És a kiállítás címe: Azok a szép napok. Úgy döntök, hogy elmegyek – anélkül, hogy tudnám, mibe rángatnak bele azok a festmények és hogy én magam is, akaratom ellenére, egy minden képzeletet felülmúló kép főszereplőjévé válok.

8.

A Medici Villa impozáns épülete, a híres Madaras Teremmel és rendezett, varázslatos parkjával, elegáns és jól karbantartott. Szökőkutak és gondosan nyírt sövények szegélyezik az utat. A bejárathoz érve egy hosztesz rám mosolyog és elveszi a belépőmet, így nem marad más hátra, mint belépni, és csatlakozni a többi látogatóhoz, akik úgy sétálnak végig a vörös szőnyegen, mintha nem engedhetnék meg maguknak, hogy lelépjenek róla. A bokrok közt elrejtett, kiváló hangfalakból háttérzene szűrődik ki. Néhány pincér lépked a vendégek között, és pezsgőt kínálgat. Előttem egy sötét hajú nő rikító színű, hosszú selyemruhában – mint egy magát eltakarni köteles török hastáncos – elvesz egy pezsgőspoharat, és gyorsan ledönti a tartalmát, majd meggyorsítja a lépteit. A lába megbicsaklik a magas sarkakon, de sikerül visszanyernie az egyensúlyát, majd a kezét az egyik pincér vállára teszi. Az megáll, hátrafordul, és a hölgyemény máris lerakja üres poharát, miközben belekapaszkodik a tálcába, hogy elvegyen még egy pezsgőt. A pincér továbbáll, a nőszemély pedig egy húzásra ledönti a második pohár pezsgőt is. Önkéntelenül eszembe jut, vajon ő is a Parioli Klubba jár-e.

Nemsokára belépünk a villába. Hatalmas belmagasság, a naplemente fényei, antik fiókos szekrények, nagy, lila díványok, hibátlan, makulátlan kőpadló fogad. Régi, szürke, öntöttvas kályhák pihennek csendben a terem különböző sarkaiban. Minden aranyozott ajtón latin feliratok dicsőítik az ember összes lehetséges erényét. Rögtön az első teremben Balthus egy pompás festménye tárul elénk. Közelebb lépek, hogy jobban lássam a dátumot, és elolvashassam a leírást. 1955, Nude in Front of a Mirror. Meztelen nőt ábrázol egy tükör előtt, de az arca nem látszik, elrejti a karja, mellyel hosszú, sötét, enyhén hullámos haját tartja. A kép mellett ott áll az eredete, a ceruzavázlat és egy rövid magyarázat: „Az Akt a tükör előtt jellegzetessége a modell szoborszerű monumentalitása, valamint a termet betöltő és az alakot megvilágító ezüstös, tompa fény.” Kicsivel alatta a származási hely, Pierre Matisse Gallery. Ők a nagylelkű felajánlók. Aztán a művész teljes neve, Balthasar Klossowski de Rola, lengyel származású, francia festő, Balthus. Majd egy kislányokat ábrázoló képsorozat következik: Alice, egy fedetlen keblű, fiatal lány, aki a lábát ügyetlenül egy székre rakja, miközben azzal próbálja múlatni az időt, hogy hosszú haját céltalanul fonogatja. Aztán egy másik kislány, aki enyhén szétterpesztett lábbal, felhúzott szoknyával, fejére tett kézzel ül egy meleg színekkel teli szobában, miközben egy hasonló tónusú színekben pompázó macska, látványos közönnyel bármi iránt, ami körülötte történhet, tejet nyalogat egy tálkából. Továbbsétálok a vázlatokkal borított falak mentén, ceruzával papírra vetett lehetőségek között, melyek fokozatosan életre kelnek a hatalmas, érzékiséggel átitatott olajfestményeken. A látogatók könnyed léptei dobogásnak tűnnek, mire megérkezem egy apró terembe, ahol egy óriási ablak a naplemente égővörösére nyújt kilátást. Így aztán az ablakpárkányra támaszkodom, és elnézek a távolba. Néhány tengeri fenyő magasodik fölénk a parkból, és zöld palástként borul a háztetőkből, antennákból és néhány lázadó, modern parabolából szőtt táj fölé. Nem sokkal messzebb a Szent Péter-bazilika kupolája ad pontos tájékoztatást arról, hol található. És ahogy elvész a tekintetem a végtelen, római horizonton, felszínes gondolatok lebegnek előttem: másnapi tárgyalások, egy elolvasandó műsorötlet, egy lehetséges nyári tévéműsor vázlata.

– Step?

Ez a hang hirtelen mindent megváltoztat körülöttem, porrá zúz minden bizonyosságot, lenullázza minden gondolatomat. Az agyam üres.

– Step?

Azt hiszem, álmodom – a hang, mely a nevemen szólított, visszhangzik az enyhén rózsaszínes égbolton, talán Balthus egyik kislánya lépett le a vászonról, hogy tréfát űzzön velem. Talán…

– Step? Te vagy az?

Nem, mégsem álmodom.

9.

Összeszedetten áll mögöttem, két keze Michael Kors táskája fülén nyugszik a hasa magasságában. Rám mosolyog. A haja rövidebb, mint fakó emlékeimben, de kék szeme ugyanolyan átható, mint mindig, és a mosolya most is olyan gyönyörű, mint minden egyes alkalommal, amikor kiérdemeltem. Csendben mered rám, és így nézzük egymást a Mediciek villájában, hátam mögött Róma összes háztetőjének határtalan panorámájával, és ő ott áll előttem, a naplemente fényeinek vörösében, amit tükröződni látok a szemében meg a háta mögött álló tálalószekrényen. Egyedül vagyunk a teremben, senki nem zavarja meg ezt a varázslatos, különleges, egyedülálló pillanatot. Hány év telt el azóta, hogy utoljára láttuk egymást? Tizennégy? Tizenhat? Öt? Hat? Igen, kábé hat. És ő olyan gyönyörű, szörnyen gyönyörű, sajnos.

Az egyre hosszabb csend szinte elviselhetetlenné válik. Mégsem vagyok képes megszólalni, így aztán tovább bámulunk egymás szemébe, mosolygunk, olyan átkozottul ostobán, mint a kamaszok. Aztán hirtelen egy gondolat beárnyékolja a mosolyomat: pont most, fut át az agyamon, pont most, hogy az életem végre jó mederbe terelődött, és olyan fontos lépésre készülök, pont most, hogy annyira biztos vagyok a döntésemben, most, hogy olyan határozott és nyugodt vagyok, mint még sosem. Ezen felhúzom magam, közömbös akarok maradni, távolságtartó és hűvös, mint akit hidegen hagy a jelenléte, de nem így van. Egyáltalán nem. Kíváncsiságot érzek és fájdalmat az elvesztegetett idő miatt, ami azóta eltelt, mióta szem elől vesztettük egymást, és amiatt, hogy nem láthattam, amikor sírt vagy mosolygott, örült vagy boldog volt nélkülem. Eszébe jutottam vajon néha? Megjelentem olykor a gondolataiban, a szívében? Lehetséges? Vagy lehet, hogy ő is kívánt engem, de küzdött, talán még nálam is jobban, hogy ne kelljen megbánnia semmit, hogy eltávolodjon tőlem, hogy meggyőzze magát, jól döntött, mert velem nem működött volna? Így aztán tovább nézem a mosolyát, és félretolok a gondolataimból mindenféle hasztalan töprengést és elmélkedést, bármiféle hiábavaló kísérletet arra, hogy értelmet találjak abban, miért vagyunk most újra itt, szemtől szemben, mintha az élet arra akarna kényszeríteni bennünket, hogy feltegyük magunknak ezt a kérdést. Aztán Babi furcsa grimaszt vág, oldalra hajtja a fejét, és azzal a sajátos, duzzogó mosolyával néz rám, amivel annak idején meghódított, és amit azóta is sebhelyként viselek a szívemen.

– Tudod, hogy sokkal jobban nézel ki? Igazságtalanság, hogy nektek, férfiaknak az idő az előnyötökre válik, ellenben nekünk, nőknek pont fordítva. – Mosolyog. A hangja megváltozott. Alakja nőiesebb lett, lefogyott, a haja sötétebb, a sminkje tökéletes, rendezett, nem hivalkodó. Szebb, mint valaha. De nem akarom elárulni neki. Még mindig engem néz. – Egészen megváltoztál, és bakker, majdhogynem jobban tetszel így.

– Azt akarod mondani, hogy régen nem tetszettem?

– Nem, dehogy, nem így értettem, sőt! Tudod jól, mennyire tetszettél régen, elég volt hozzám érned, máris mintha áramütés ért volna…

– Csak amikor a karácsonyfát díszítettük, és zárlatos lett az égősor!

– Igaz! – Hirtelen könnyedén felnevet, behunyja a szemét, hátrahajtja a fejét, és még mindig hunyorít, mintha tényleg az emlékeiben kutatná azt a napot. Sok év eltelt már azóta. – És az áramütés után csókolóztunk.

Elmosolyodom. Ez mintha alapvető eleme lett volna a kapcsolatunknak.

– Mindig csókolóztunk. És aztán átadtuk egymásnak az ajándékokat. – Folytatja a történetet, és közben engem néz, mintha arra lenne kíváncsi, emlékszem-e arra a napra. Nem tudja, milyen elkeseredetten próbáltam kitörölni az emlékezetemből, persze teljesen sikertelenül, hogy szinte rögeszmésen néztem az Egy makulátlan elme örök ragyogását Jim Carrey-vel, abban a reményben, hogy tényleg megtörténhet, és elfelejthetem.

– Szóval, emlékszel arra a pillanatra? – mosolyog kihívón, mert azt hiszi, most megfogott.

– Különböző papírokba csomagoltuk…

– De az ajándékok egyformák voltak!

Örömében a földre ejti márkás táskáját, és a nyakamba veti magát, a vállamra teszi a karját, rám csimpaszkodik, és a mellemre hajtja a fejét. Én nem mozdulok, csak bizonytalanul és meglepetten állok, karom széttárva, és nem tudom, mit kezdjek vele, mintha a kezem nem találná a helyét, és bárhova teszem, elhibázott döntés lenne.

– Olyan boldog vagyok, hogy újra látlak!

E szavak hallatán én is átölelem.

10.

Egy tökéletesen ápolt parkban találjuk magunkat. A nap a távoli házak utolsó tetői közül kukucskál. A levegő meg sem mozdul. Május negyedike van és már nagyon meleg. Egymással szemben ülünk, már épp leadtuk a rendelést. Igen, iszunk valamit, talán eszünk is. Én sem nagyon tudom, mit, talán egy hideg cappuccinót.

– Sosem változol meg.

– Nem.

Nem tudom, mit mondunk még egymásnak. Csendben nézzük egymás kezét, ruháját, övét, cipőjét, gombjait, egyszóval öltözékünk darabjait, melyek elárulhatnak valamit a másikról. De semmi nem árulkodik nekem semmiről, és nincs is kedvem meghallgatni. Félek, hogy fájna, szenvedést okozna, nem akarok semmit hallani.

– Emlékszel, kibontottuk az ajándékokat, és nem jutottunk szóhoz, két tökéletesen egyforma, nagy, világoskék tengerészpulcsit rejtettek. Ahogy elmentünk az üzlet előtt, mindkettőnknek megtetszett, és szóvá is tettük. Elhatároztam, hogy megveszem neked, én meg majd kérek egyet a szülinapomra. Erre ott volt a karácsonyi csomagban, amit tőled kaptam! Csodálatos volt!

– Fogas.

– Tessék? – Meglepetten, szinte döbbenten néz rám, azt hiszi, megőrültem.

– Fogasnak hívták azt az üzletet, ahova bementünk, és később mindketten egyedül visszamentünk a pulcsikért.

– Tényleg, igaz, az Augustus császár téren. Ki tudja, megvan-e még.

Megvan, de nem szólok többet. Belekortyol az üdítőitalába, eszik egy chipset, végül megtörli a száját. Ahogy visszateszi a szalvétát az asztalra, megmerevedik. Egyik kezét a másikra teszi, és játszani kezd a gyűrűsujján lévő gyűrűjével. A jegygyűrűjével. Jegygyűrűje van. Nem változott semmi, végül mégis férjhez ment. Egy pillanatra kihagy a lélegzetem, gombóc ül a torkomban, összeszorul a gyomrom, szinte hányingerem támad. Megpróbálom türtőztetni magam, oxigénhez jutni, lélegezni, megfékezni a szívem felgyorsult ütemét, és lassan sikerül is. De hát mit csodálkozol? Tudtad, Step, nem emlékszel? Megmondta aznap este, amikor utoljára voltatok együtt és szeretkeztetek az esőben. Amikor visszaültetek a kocsiba, megmondta:

– Step, mondanom kell valamit: néhány hónap múlva férjhez megyek.

És most, ugyanúgy, mint akkor, még mindig hihetetlennek tűnik, hogy tényleg megtörtént. De úgy teszek, mintha észre sem venném, felemelem a cappuccinómat, és elnézek a távolba. A szemem kissé fátyolos, de remélem, nem veszi észre, úgyhogy lassan kortyolgatok, vigyázva, nehogy félrenyeljek; kicsit hunyorítok, hogy komolyabbnak tűnjek, hátha választ találok, ki tudja, mire, vagy mintha csak egy nem létező, eltévedt sirály röptét követném.

– Igen, megtettem. – Amikor felé fordulok, látom, hogy nyugodtan, békésen tekint rám, meg akar érteni. – Képtelen voltam megállni. – Megmutatja a jegygyűrűjét, végighúzza rajta az ujját. – Talán jobb nekünk így, nem gondolod?

– Most miért kérdezed tőlem? Amikor még lett volna értelme válaszolni, nem kérdeztél semmit.

És folytatni szeretném: amikor még megállíthattam volna ezt az egészet, amikor még közös életünk lehetett volna, és nem veszítettük volna el egymást, amikor még felnőhettünk volna együtt, együtt sírtunk és nevettünk volna, de mindenesetre együtt lettünk volna, e nélkül a szörnyű hiány nélkül, rengeteg kárba veszett idő nélkül, e nélkül a talán teljesen haszontalanul elmúlt, eltékozolt, elnyűtt élet nélkül. Minden olyan üresnek tűnik, olyan szörnyen elvesztegetettnek és elpazaroltnak. Képtelen vagyok elfogadni, hogy akár egy másodpercet is elveszítettem az életedből, egyetlen lélegzetvételedet, egyetlen mosolyodat vagy fájdalmadat, ott akartam lenni, akár csendben, de ott a közeledben, melletted.

– Haragszol? – Komoly tekintettel néz rám, de továbbra is nyugodtan. A bal kezét az enyémre teszi, és megsimogatja.

– Nem, nem haragszom.

Erre bólint, újból mosolyog, elégedett.

– De igen, mégis haragszom – csúszik ki akaratlanul a számon.

Azzal kihúzom a kezem az övé alól. Megrázza a fejét.

– Persze, igazad van, nem is te lennél. Sőt… – De nem folytatja. Helyet hagy a képzeletnek, annak, ami lehetett volna, ami megtörténhetett volna, amit mondhattam volna, ahogy reagálhattam volna, amikor megláttam. Így aztán megint csend ereszkedik közénk.

– Step?

Megerősítést vár, azt akarja, hogy egyetértsek vele, hogy valahogy bocsássak meg neki. Igen, megbocsátást vár, de nem tudom, mit mondjak neki. Nem jönnek a szavak, egy mondatot sem bírok kinyögni, nem jut eszembe semmi, ami bárhogyan is tisztázhatná a helyzetet, és feloldhatná ezt a kínos szituációt, amibe kerültünk. Erre megint a kezemre teszi a kezét, és rám mosolyog.

– Tudom, hogy érted, tudom, miért haragszol…

Szeretném azt felelni neki, hogy nem tud abszolút semmiről semmit, nem is lehet fogalma róla, mit éreztem akkor, minden alkalommal, amikor eszembe jutott, és hogy örökre el kellett volna hessegetnem. De nem így történt. Nem sikerült kitiltanom a gondolataimból. Megsimogatja a kezem, miközben rám néz, és a szeme szinte megnedvesedik, mintha sírás kerülgetné, a felső ajka pedig remeg egy picit. Vagy nagy színésznővé vált az utóbbi időben, vagy tényleg erős érzelmeket él át. De nem értem, mi ez a nagy megrendülés. Talán megtudott valamit Ginről és rólam? És ha igen? Nincsen semmi titkolnivalóm. Aztán összeszedi magát, nagyra dülleszti a szemét, mintha meg akarna nevettetni, majd hirtelen vidámsággal felkiált:

– Hoztam neked ajándékot!

Kék papírba csomagolt dobozt kap elő, égszínkék masnival. Ismeri az ízlésemet, és persze van hozzá ajándékkísérő is. Egy darab spárgával van rákötve és pecséttel lezárva. Rámeredek, és mondanom sem kell, mennyire le vagyok döbbenve és megzavarodva. Nekilátok, hogy kibontsam a csomagot, amikor gyorsan kikapja a kezemből:

– Ne, várj!

Tanácstalanul nézek rá: – Mi az?

– Először mutatnom kell neked valamit, különben nem fogod érteni.

– Esküszöm, tényleg nem értek semmit…

– Mindjárt megérted, és meglátod, mennyivel világosabb lesz minden.

A határozott és magabiztos nő hangján szól hozzám. Elnéz a távolba, mint aki keres valakit a park végében, a fák alatt, valakit, aki csak egy jelre vár. De csalódott, mert nincs ott, akire számított, és felsóhajt, mintha valaki megszegett volna egy megállapodást.

Aztán: – Ott van! – kiált fel, és felvillanyozódik.

Felemeli a kezét, és meglengeti a levegőben, hogy észrevegye az a valaki, akárki legyen is az, aztán talpra ugrik, és boldogan elkiáltja magát:

– Itt vagyok! Itt!

Én is abba az irányba nézek, és egy gyereket látok felénk futni, a távolban pedig egy fehér ruhás nő kis gyerekbiciklit tart a kezében. A kissrác egyre közelebb ér, szinte súrolja a sétálókat, ahogy kerülgeti őket, majdnem megbotlik a kis, fehér kövekből kirakott ösvényen, már kis híján elveszti az egyensúlyát és elesik, de Babi kitárja a karját, és a kisfiú beleveti magát, amitől még a széke is meginog.

– Anya! Anya! Képzeld, képzeld, annyira szuper!

– Mi történt, drágám?

– Mentem egy kört a bringával! Leonor tartott egy darabig, aztán elengedett, tovább tekertem a pedált, és nem is estem el!

– Ügyes vagy, kicsim!

Szorosan megölelik egymást. Babi tekintetével az enyémet keresi a gyerek haja mögül, és bólint, mintha az értésemre akarna adni valamit. A fiú hirtelen kiszakítja magát Babi öleléséből.

– Én vagyok a bajnok, ugye, anya? Ugye? Ugye, hogy igazi bajnok vagyok?

– Igen, kicsim. Bemutatom neked egy barátomat. Stefano a neve, de mindenki csak Stepnek hívja.

A gyerek megfordul és rám néz, kissé bizonytalan a pillantása, mintha azt mérlegelné, mit szóljon hozzám. Aztán hirtelen elvigyorodik.

– Én is hívhatlak Stepnek?

– Persze – mosolygok rá.

– Akkor Stepnek foglak hívni! Szép név. Olyan, mint a Stitch! – azzal elszalad. Szép kisfiú, a bőre barna, a szája telt, a fogai fehérek és egészségesek, a szeme fekete. Csíkos pólót visel, fehér, világoskék és sötétkék csíkokkal.

– Nagyon szép gyerek.

– Igen, köszi.

Büszke anyaként mosolyog rám, és meg kell mondjam, nincs ellenemre, hogy ilyen szépnek és boldognak láthatom, amit én talán nem adhattam volna meg neki. Valószínűleg ezt gondolhatta, amikor úgy döntött, hogy kettőnk között mindennek vége. Babi belevág a gondolataimba.

– És nagyon okos is, érzékeny és romantikus. Szerintem sokkal több mindent megért, mint amennyit mutat. Néha egészen lenyűgöz, és összeszorul a szívem.

– Igen – felelem, de gondolom, minden anyának hasonlók az érzései. Babi a fia után néz, aki visszaért a dadushoz, felkapta a biciklijét, felpattant rá, próbál tekerni, és sikerül is neki, megy egy jó darabon esés nélkül.

– Szuper! – tapsol Babi.

Szétveti a boldogság a számára olyan rendkívülinek tűnő teljesítménytől, majd felém fordul, és átnyújtja a csomagot.

– Tessék. Most már kibonthatod.

Igaz, el is felejtettem. Egy pillanatra zavarba jövök.

– Nem könyv és nem fegyver. Na, nyisd már ki!

Így aztán nekilátok, és ahogy lehúzom róla a selyempapírt, mely eddig valamennyire takarta, egy XL-es pólót találok benne: az én méretem, fehér gallérral. Megnézem jobban. Nem hiszem el. Sötétkék, világoskék és fehér csókos, ugyanolyan, mint a kisfiúé. Babira nézek, aki komolyan tekint vissza rám.

– Igen, ez az igazság. Talán ezért nem hiányoztál nekem annyira.

Érzem, hogy kihagy a lélegzetem, megfordul velem a világ, leesik az állam, én meg majdnem a székről, izgatott vagyok, döbbent, mérges és zavarodott egyszerre, szóval teljesen készen vagyok. Nem hiszem el, ez nem lehet igaz! Ezek szerint az az éjszaka, amikor utoljára találkoztunk… sorsdöntőnek bizonyult.

– Anya, nézd, nézd, milyen jól megy!

Elteker előttünk, a haja lobog a szélben, ahogy száguld a kis biciklijével. Ránézek, ő nevet, és egy pillanatra leveszi a kezét a kormányról, hogy integessen.

– Szia, Step!

Aztán gyorsan megint megragadja a kormányt, nehogy kicsússzon a kezéből és elessen. Visszakarikázik a dadushoz, és eltűnik a szemem elől, olyan hirtelen, ahogy megjelent az életemben. A szeme, a szája, a mosolya valamelyest az anyámra emlékeztet, sőt, még inkább a családi albumban szereplő, rólam készült gyerekkori képekre. Babi megint megérinti a kezemet.

– Nem szólsz semmit? Láttad, milyen szép a fiad?

11.

Mintha villám csapott volna az életembe, és darabokra szaggatta volna. Van egy fiam. Beleborzongok, ha arra gondolok, hogy mindig is ez volt a legtitkosabb vágyam, így kötődni egy nőhöz, nemcsak egy szerelmes ígérettel vagy házassággal, hanem közös gyerekkel! Nincs is annál szebb, amikor két ember egyesül a teremtésben, egy majdnem isteni pillanatban, melyben a férfi és a nő lénye összekavarodik, örvényként forog, így kever ki minden egyes részletet, árnyalatot, színt, majd apró ecsetvonásokkal egy kis jövőbeli képet fest. Olyan, mint egy elképesztő kirakós játék: darabonként áll össze, míg végül megszületik a nő méhéből, hogy aztán új életre keljen, mint egy pillangó vagy galamb, sólyom vagy sas, egy ki tudja, milyen elképesztő életre, mely talán egészen más lesz, mint azoké, akiktől fogant. Tőlem és tőle. Tőlem és tőled, Babi. Te, én és ez a gyerek. Megpróbálok valami értelmeset kinyögni.

– Hogy hívják?

– Massimo. Úgy neveztem el, mint egy igazi vezetőt, igaz, egyelőre még csak biciklit tud vezetni. De már ez is szép eredmény – nevet könnyedén, belélegzi a minket körülvevő illatos levegőt, és kiengedi a haját a nem létező szélben. Nem kér se bocsánatot, se felmentést, nem akar osztozni sem. Pedig a mi fiunk. És egy pillanat alatt ott találom magam képzeletben azon a hat évvel ezelőtti bulin, azon az éjszakán abban a pompás villában, ahová Guido barátom vitt el. Sétálok az emberek között, felkapok egy pohár rumot a legjobb fajtából, Pamperót. Aztán lehajtok még egyet és még egyet. Battisti szövege jár a fejemben, ahogy bóklászom a házban. Hogyan tudja egy szikla megfékezni a tengert? Még most sem tudom a választ erre a kérdésre. Egy képhez lépek, egy Eliano Fantuzzi-csendélethez, emlékszem, hogy lenyűgözött a nagy, felvágott dinnye az asztalon – kissé darabos, mint a festészete általában, melyben minden olyan, ahogy egy rövidlátó láthatja a világot szemüveg nélkül, szinte elmosódott, az a zöld, az a nem túl sötét piros, az a fehér és a fekete pöttyök, amik magokat akarnak ábrázolni.

És eszembe jut Babi, ahogy a kezében tartott dinnyeszelet fölé hajol, nevet, és habozás nélkül beleharap a piros gyümölcshúsba, pontosan középen. Nyár van, a Corso Francián vagyunk, a Fleming felőli oldalon, a viadukt végén, az utolsó sasszobor alatt. Meleg éjszaka van, az árus mindig nyitva, nem messze onnan pedig kolbászt sütnek, rögtön rájössz az illatokból meg a rácsokról felszálló sűrű, tömör, fehér füstből, mintha csak hosszú várakozás után új pápát választottak volna. Halljuk az olaj sercegését, ahogy leragad a kolbász, de annak a szagát szerencsére elfújja a szél, vagy legalábbis ezzel áltatjuk magunkat.

– Hello, Step! Fogyasszatok csak nyugodtan, majd a végén elszámolunk… – Köszönésül rámosolygok Marióra, Babinak pedig nem kell kétszer mondani, rögtön ráveti magát egy szép szelet dinnyére.

– Ügyes, kiválasztottad a legsötétebbet, a legérettebbet…

– Igen, de ha kérsz, adok belőle neked is!

Nevetnem kell a nagylelkűségén.

– Nem, kösz, inkább veszek magamnak egy egészet, te kis falánk!

Én is beleharapok egy szelet dinnyébe, ami ugyan nem olyan sötét színű, mint Babié, de ugyanolyan jó édes, zamatos, mint ez a gyönyörű éjszaka, amit minden ízében megélünk. Babi jobbról balra harapdál, mint valami géppuskaropogás, és élvezettel köpködi a magokat, melyek néha a szájában maradnak.

– Pont mint Julia Roberts a Pretty Womanben.

– Micsoda? – Nevetek fel. – Ezt meg hogy érted?

– Hülye… Hát, amikor kiköpi a rágót.

Ezek voltunk mi egy szép, nyári éjszakán. És miközben Babira gondolok, ott találom magam azon a bulin, és mint a szomszéd szobából jövő visszhang, ismerős nevetés üti meg a fülemet… jobban koncentrálok, és leesik az állam. Semmi kétség. Ez ő. Babi. Szóval tartja a többieket, nevet és megnevetteti őket valami történettel. Erre leteszem a poharamat, és elindulok az emberek között, csupa ismeretlen arc meg a mellettem elhúzó pincérek közt, olyan, mint valami lassított felvétel, aztán megpillantom őt, ahogy a szoba közepén, egy dívány karfáján ül. Hátralépni sincs időm, elvegyülni a tőlem néhány méterre álló emberek között, amikor megfordul, mintha valami jelzett volna neki, mintha a szíve, az agya vagy ki tudja, milyen rejtélyes megérzése indította volna erre. A tekintete meglepetést mutat, majd örömet.

– Step… de jó, hogy itt vagy, hogy kerülsz ide?

Feláll, és könnyedén arcon puszil, én meg csak állok bambán, miközben belém karol és a dívány körül üldögélő emberekhez vezet. Be vagyok rúgva, és nem értek semmit, csak követem Caronne parfümje illatát.

De hát mit keresek én itt? Hogy kerültem ide? Babi… Babi… Körbesétálunk, és bemutat pár embernek, közben néha elcsen valamit a büféasztalról vagy a pincérek tálcáiról, emlékszem, hogy nálam van a mobilom, kiveszem a zsebemből, csendes módra állítom, majd eltüntetem, és el is felejtkezem róla. De róla nem. Rámosolygok, és elkapok egy pezsgőspoharat.

– Nem, bocsánat… kettőt.

Szinte megsértődött, hogy nem gondoltam rá rögtön, úgyhogy adok neki is.

– Bocs.

– Nem érdekes – kukucskál ki a pohár mögül ivás közben, jól ismerem ezt a tekintetet. – Örülök, hogy látlak.

– Én is – csúszik ki a számon akaratlanul is.

Egy húzásra kiissza a pezsgőt, aztán leteszi az egyik ablakpárkányra.

– Jaj, imádom ezt a számot! Megyek táncolni. Nézel, Step? Csak egy kicsit, aztán elmegyünk együtt, légyszi, várj meg… – Puszit nyom az arcomra, de olyan hévvel, hogy a számat is érinti. Aztán elszalad. Vajon véletlen volt? Táncol a többi ember közt, csukott szemmel forog maga körül, a terasz közepén egyedül, az égre emeli a karját, és torkaszakadtából énekli a dal szövegét. Semplicemente a szám címe, a Zero Assolutótól. Én is lehajtom a pezsgőmet, lerakom az övé mellé, és már mennék is, igen, már megyek is, gyorsan eltűnök, lehet, hogy mellre szívja, de jobb lesz így. De még egy lépést sem sikerül tennem, máris a karomba kapaszkodik.

– Olyan szép ez a szám… a szenvedélyek, melyek nem múlnak el… egyszerűen ne felejtsd el… nananana! Egyszerű, mint találkozni, elveszteni egymást, aztán visszatalálni, szeretni, elhagyni, lehet, hogy jobban is alakulhatott volna… Egyszerűen – átölel, erősen megszorít, és szinte a fülembe suttogja: – Mintha csak rólunk írták volna. – Aztán elhallgat, de a karomban marad, én meg nem tudom, mit tegyek, mit mondjak. Mi történik velünk, Babi? Mi történik?

Babi megfogja a kezem, és elvonszol a vége felé járó buliból, ki a villából, át a füvön, át az úton, át a kapun, be a kocsijába, bele az éjszakába. Szeretkeztünk, mint akik újból egymásra találtak, mintha attól a pillanattól kezdve már sosem eresztenénk el egymást. Mintha az a buli égi jel lenne, amely fordulópontot jelent, okot az újrakezdésre. Elered az eső, és Babi kivonszol az utastérből, a blúza már ki van gombolva, az esőben akar szeretkezni. Hagyja, hogy simogassa a rajta végigcsurgó eső és a nedves mellbimbóira adott csókjaim. A szoknyája alatt meztelen, érzéki, szenvedélyes, kívánós. Elengedem magam, Babi rám kapaszkodik, erősen magához szorít, és nem enged, én pedig elveszítek minden kontrollt. A fülembe suttog: – Még, még, még… – és csak az utolsó pillanatban száll le rólam, amikor már elmegyek. Rám rogy, és amikor könnyedén megcsókol, rám tör a lelkifurdalás. Gin. Ahogy visszaszállunk a kocsiba, szavai élesebben hasítanak belém, mint a kés.

– Néhány hónap múlva férjhez megyek.

Ezt mondta nekem Babi, még melegen a csókjaimtól, az ölelésemtől, kettőnktől, a sóhajainktól.

– Néhány hónap múlva férjhez megyek.

Mintha beakadt volna a lemez.

– Néhány hónap múlva férjhez megyek.

Egy pillanat alatt összeszorult a gyomrom, és kihagyott a lélegzetem.

– Néhány hónap múlva férjhez megyek.

Úgy tűnt, azon az éjjelen mindennek vége. Annyira mocskosnak és baleknak éreztem magam, olyan bűntudat tört rám, hogy úgy döntöttem, mindent bevallok Ginnek. A bocsánatáért esedeztem, mert ki akartam törölni az életemből Babit meg a rumtól és tőle részeg Stepet. De létezik bocsánat a szerelemre?

– Azon töprengsz, mikor történt?

Babi hangja visszaránt a jelenbe.

– Nem hiszem, hogy bármi kétség férne hozzá, nem sok lehetőség jöhet szóba. Csak akkor történhetett, amikor utoljára láttuk egymást azon a bulin.

Huncut pillantást vet rám, mintha megint az a régi lány volna. Szinte fáj elfordítanom róla a tekintetem, de muszáj, muszáj.

– Be voltam rúgva.

– Igen, ez igaz. Talán azért tűntek a csókjaid annyira szenvedélyesnek. Féktelen voltál. – Aztán elhallgat. – Azon az éjszakán történt. – Elnyom egy félmosolyt, remélve, hogy a cinkosára talál bennem. Kár, hogy utána rögtön hozzá kell fűznie valami kegyetlenséget. Lehajtja a fejét, mintha könnyebb lenne a földhöz beszélni, a süket kavicshoz, amely a lábunknál hever. És elkezdi csűrni-csavarni: – Tudtam, hogy valahogy bennem maradtál, vagy mindenesetre történt valami, valami elveszett… vagy újra meglett. De tudtam, hogy ha veled maradok, az életem fenekestül felfordul. Megváltoztattam volna a döntésemet, felrúgtam volna minden elhatározásomat. Nem szabad összekeverni a szenvedélyt a mindennapi élettel. Anyám legalábbis mindig azt tanította nekem, hogy néhány év múlva minden marad, csak a szenvedély múlik el. Emlékszel, mennyit veszekedtünk a végén? Felnőttünk, de mindketten más irányba változtunk.

Igaz, gyakran veszekedtünk, de nem akartam elismerni, mert féltem, hogy elveszítem, és nem tudtam, hogyan tarthatnám magam mellett. A hullámok, melyek magukkal ragadtak minket, egy ingoványosabb, bizonytalanabb talajon dobtak partra. Legalábbis én így éreztem.

– Így aztán másnap vele voltam. Nagyon nehezemre esett, mert még a te illatodat éreztem magamon, de muszáj volt megkavarnom a dolgot. Utána szörnyen sírtam. Rám tört a melankólia, ürességet éreztem, meg hogy mennyire abszurd ez az egész. Szerettem volna szabad lenni, hogy dönthessek a saját sorsomról… De nem voltam szabad, nem volt mit eldönteni. – Felemeli a tekintetét, és felém fordul, érzem, hogy engem néz, de én tovább bámulom a földet, majd felemelem a fejem, és elnézek a távolba, amilyen messzire csak lehet. Mit jelent „szabadnak lenni, hogy dönthessek a saját sorsomról”? Ha az életed nem a tiéd, akkor kié? Ki másé lehetne? Miért voltak Babinak mindig is ilyen furcsa gondolatai, melyeket sosem voltam képes igazából megérteni? Mintha az életét valaki vagy valami más irányítaná, mintha másoké lenne, mintha képtelen lenne teljes mértékben megélni a vágyait, mintha nem tudna önmaga lenni. Csak néha tűnt igazán függetlennek, igazán boldognak, szabadnak és lázadónak, amikor megfeledkeztünk az időről, a kötelességekről, arról, hogy hazamenjünk, az iskoláról és a vizsgákról, amikor velem volt, és azt mondta, hogy szeret, és erősen magához szorított, és amikor szeretkeztünk, a lábait összefűzte a hátam mögött, hogy még jobban az enyém lehessen, és nem akart elengedni. Mint aznap éjjel.

– Honnan tudod, hogy az én fiam?

De még szinte ki sem mondom a mondatot, amikor meglátom, ahogy közeledik felénk a bringáján. Ezerrel száguld a pedálon állva, felemelkedik az ülésről, és amikor elénk ér, ráfékez a hátsó kerékre, furcsa kisodródást ad elő a biciklivel, valami sajátos farolást, de végül a bicikli felborul, és ő ugyan talpon marad, de kissé zavartan néz ránk.

– De anya, annak a fiúnak sikerült! – bök az állával valahova a háta mögé.

– Ki tudja, ő mióta biciklizik! Te még csak ma tanultál meg!

Ez a magyarázat megnyugtatja Massimót, újra büszkén és elégedetten néz.

– Igaz, megpróbálom még egyszer. – Aztán mintha eszébe jutnék: – Step, te tudsz biciklizni?

– Igen, egy kicsit.

– Aha…

Elégedettnek tűnik. De mintha ez nem lenne elég, Babi hozzáteszi:

– Csak szerénykedik, nagyon is jól biciklizik, olyan trükköket tud a bringával, hogy el sem tudod képzelni…

– Király! – mosolyog a fiam, és egészen más szemmel néz rám. – Akkor legközelebb te is hozd el a bringádat, hogy taníthass nekem néhány trükköt! – Amint kimondja, rögtön el is szalad, meg sem várja a választ, talán azért, nehogy nemmel feleljek, és csalódnia kelljen, de az is lehet, hogy egészen más miatt.

Babi követi a tekintetével.

– Van még kétséged afelől, hogy a te fiad? Pontosan olyan, mint te, mindenben, még abban is, amit csinál. Csak egy dologban különbözik tőled egy kicsit.

És hirtelen, mintha mély álomból ébrednék, felkapom a fejem, és Babi felé fordulok, olyan kíváncsian, amilyen talán még sosem voltam. – Miben?

– Hát szebb! – Nevetésben tör ki, élvezi, hogy rászedett, a szemét behunyja, és hátrahajtja a fejét, megmozdul a lába, mire a ruhája felszalad, és csak most válik láthatóvá a combja. Az a szép combja.

Babi még mindig gyönyörű, sőt, igazi nő, érzékibb, mint valaha, de egyben már anya is. Lehet, hogy ez teszi annyira kívánatossá? Eszembe jutnak az előbbi szavai: „muszáj volt megkavarnom a dolgot…” Ez furcsamód felizgat, amitől rosszul érzem magam. Aztán Babi abbahagyja a nevetést, és a karomra teszi a kezét.

– Bocs, nem tudom, mi ütött belém!

Elkomolyodik, még ha újból el is neveti magát, de próbálja abbahagyni, és csendesen feltartja a kezét, mintha azt akarná mondani: várj, mindjárt sikerül. És valóban, még egy utolsó kis kuncogás tör elő belőle, majd semmi – befejezte.

– Tessék, komoly vagyok. – Nagy levegőt vesz. – Nem is tudod, milyen boldog vagyok, mindig erre a pillanatra vártam, mindennap elképzeltem, amióta megszületett. Mást sem akartam, csak találkozni veled, megmutatni, megosztani veled, minden alkalommal, amikor a karomban tartottam, szoptattam, ringattam, altattam, aztán megint megszoptattam, éjjel, egyedül, meg hajnalban. Igen, minden egyes pillanatban ott voltál velem. – Megrendülten néz rám, a szeme tele könnyel. – Ezért nem hiányoztál, mert nem is mentél el soha. – Csendben bámulom a pólót, ami tökugyanolyan, mint Massimóé, a fiunké. Aztán Babi feláll. Egy névjegyet tesz az asztalra, meg pénzt a számlához, amit közben kihoztak. Nem hagy nekem időt, hogy bármit szóljak. Mindent kifizet.

– Örülök, ha meghívhatlak… Végül is én akartam, hogy találkozzunk. Itt a telefonszámom. Hívj, amikor csak akarsz! Szeretnélek újra látni. Annyi mindent szeretnék mesélni neked. – Azzal hátat fordít, és elmegy. Baglioni dala jut eszembe: És a rendetlenség, amit a papírjaim közt hagytál, amikor csak úgy elmentél, olyan volt, mint az első veszekedés, csakhogy most hátat fordítottunk egymásnak… Mindig is utáltam ezt a dalt, talán mert attól féltem, hogy számomra is eljön ez a pillanat. Hát, most eljött. Ha tényleg megvolt az az örök pillanat, ami már nincs… Látom, ahogy Babi beletúr a gyerek hajába, mely olyan sötét, mint az enyém. Csak nézem ezt a nőt, a farmerkabátját és alatta a fehér ruháját, piros és kék mintákkal, melyek vitorlásoknak meg napernyőknek tűnnek, hasonlít azokhoz a ruhákhoz, melyeket a karjaimban tartottam, végtelenszer, de nem elégszer. Hát eljön egyszer az a pillanat, amikor elfogy az irántad érzett szerelmem? Bármi történjen, ha egyszer végül egészen az enyém leszel, vajon alábbhagy az éhségem irántad? De nemmel felelek magamnak. Sosem lesz belőled elég.

Átok ül rajtam. Babi nekem van teremtve, ő jelent nekem mindent, amit képtelen vagyok felfogni, aki miatt minden értelem értelmét veszti, a lehetőségét is elveszi, hogy határozott legyek, elszánt, fegyelmezett vagy akár dühös.

Csak nézek utánad, ahogy elsétálsz, háttal nekem, azzal a sajátos járásoddal, ami csak a tiéd, és hiába telt el azóta hat év, soha nem felejtettem el, és talán nem is felejtem el soha. Se a fenekedet, a szépen lebarnult lábadat és spárgával vagy parafával bevont, magas sarkú, kék cipődet, mely minden lépésedet kíséri. És nem fordulsz hátra, de megteszi helyetted a kisfiú: felemeli a kezét, integet és rám mosolyog, amitől csak még rosszabbul érzem magam, mint eddig.

12.

Visszaballagok a kocsihoz. Még mindig nem hiszem el, hogy egy átlagos napon, amely úgy indult, mint a többi, hirtelen a feje tetejére áll az életem: van egy fiam. És nem úgy kapom a hírt, mint amikor valami egyszer majd meg fog történni, szépen lassan növekszik, és egy napon megszületik. Nem, az én fiam már itt van, hasonlít rám, szép, mosolygós, jópofa. És hirtelen féltékeny leszek rá, amit sosem gondoltam volna. Úgy, mint egy férfira, pedig még gyerek. Mert elképzelem az apját, aki nem is az apja, ahogy leszidja, megöleli, megpuszilja, magához szorítja, becézgeti. Az én szavaimmal, melyek engem illetnek, melyeket tőlem kéne hallania, csakis tőlem és senki mástól. Aztán hirtelen megjelenik előttem valami képzeletbeli alak, egy magát apának képzelő valakiről, aki hevesen elkapja a gyerek kezét, majd felemeli a sajátját, pofon üti, leüvölti, egyszóval rosszul bánik vele, ismeretlenek előtt megszégyeníti, ahogy egyszer egy étteremben láttam, amíg a barátaimra vártam.

Csak mert a gyerek kicsit hangosan evett, az apja megragadta a kezét, és többször az asztalhoz csapta, mire a kisfiú csendben sírva fakadt. A nő meg, a gyerek anyja, nem szólt egy szót sem, meg sem moccant, némán tovább kortyolgatta a borát. Majd hirtelen hátrafordult, mintha megérezte volna a hátába fúródó tekintetemet, és amikor rájött, hogy mindent láttam, akkor, de csak akkor vörösödött el, és valamit a férje fülébe súgott. Tovább bámultam az asztalukat, a csendesen síró gyereket. Krokodilkönnyeket hullatott, és lehajtotta a fejét, mint minden gyerek, amikor el akarja rejteni a szomorúságát. Milyen szörnyűséget követett el? Azért büntették meg, mert egy kicsit hangoskodott? A nő szemmel láthatólag zavarban volt, és nagy szemeket meresztgetett a férjére, mintha azt akarná mondani: figyelnek minket. Csak azért viselkedett így, mert látta, hogy egy idegen rossz szemmel néz rá? Csak akkor számít a viselkedésünk, ha mások is látják? Egyedül nem vagyunk képesek megítélni a tetteink helyességét? Másokra van szükségünk ahhoz, hogy elszégyelljük magunkat? Tovább figyeltem őket. A nő úgy tett, mintha nem venne észre, de láttam, hogy a szeme sarkából figyel. A pasas körbenézett, egy pillanatra hátrafordult, de amikor a tekintetünk találkozott, csak megvonta a vállát, majd visszafordult, és folytatta az evést. Aztán nyersen meglökte a gyereket, aki ijedtében összerezzent. Az apja a tányérjéra mutatott, majd megint meglengette a kezét, mintha azt akarná mondani: na, egyél, ne hisztizz, mire vársz még? Erre a gyerek, még mindig lógó fejjel, megfogta a villát, a másik kezével pedig piszkálni kezdte a kaját, aztán az apja újabb nyaklevesére enni kezdett. Látszólag máris minden visszatért a normális kerékvágásba, de a fiú válla olykor még megrezzent, valami múlni nem akaró hüppögéstől. Szerettem volna, ha a tekintetem megint találkozik a pasaséval – akkor provokatívan felemeltem volna a fejem, és ha reagál rá, talán ott, helyben összeverekszünk, vagy kihívtam volna az étterem elé. De aztán a kissrác egyszer csak körülnézett, meglátott, és amikor rámosolyogtam, kissé szégyenlősen visszamosolygott. Nem, talán csak őmiatta nem tettem volna meg, nem szégyenítettem volna meg az apját. Az apja! Az az ember, aki így bánik vele!

És Massimo? Vajon hogy bánik vele az az ember, aki az apjának nevezi magát? Milyen lehet Babi férje az én fiammal? Türelmes, figyelmes, sokat játszik vele? Vagy bosszantja a kiabálása, a nyavalygása, a játszhatnékja? Igen, tessék, magam elé képzelem Massimót, ahogy beáll a tévé elé, és a pasas nem látja tőle a meccset, még az is lehet, hogy a Rómának drukkol, és mivel elszalaszt miatta valami hülye gólt, ami úgyse számít semmit, mert így is három góllal le vannak maradva a második félidő hosszabbításának utolsó perceiben, szóval az ürge belerúg a fiamba, majd rátapos Massimo egyik kedvenc játékára. Ezer darabra tör egy kis tűzoltóautót, ami így már senkit sem tud megmenteni, vagy egy Mása babát, akit mindig hiányol majd a medve, vagy bármi mást, mindenesetre dühösen, amivel letöri Massimo kedvét, aki reménytelenül próbálja összeilleszteni a darabokat és megjavítani. Kavarognak a gondolataim, a fájdalmas képzelődések, a kisfiú képe, majd minden elsötétül. Teljes sötétség.

– Bakker, nézz az orrod elé, barom!

Nekiütközöm valakinek, egy centire van az arcunk egymástól, látom a nagy szemét, sötét, kócos haját, a szakállát, a kabátját, egy felnőttet, egy kövér pasast, és hallom acsarkodó hangját. A kezem ösztönösen elkapja a torkát, és a háta mögött lévő falnak vágom, erősen megszorítom a nyakát, megemelem, és tovább szorítom, látom, ahogy a lába lóg a levegőben, a földtől néhány centire kapálózik, miközben csak nyomom és nyomom, és egyre jobban szorítom, majd hirtelen meglátom Massimót, ahogy odagurul a biciklijével, és rám mosolyog. Aztán megrázza a fejét.

– Step… ne csináld, ő nem tehet semmiről!

Igaz. Most veszem csak észre, mit csinálok, hogy a kezemben egy ismeretlen nyakát tartom. Kábé negyvenéves lehet, szemét félig becsukva hunyorog, mintha erőlködne, hogy levegőhöz jusson, úgyhogy lazítok a szorításon, elengedem, ő pedig lassan a földre rogy, és köhögni kezd. Némán meredek még mindig vörös, duzzadt kezemre. Szörnyülködve nézem, mintha vér szennyezné be; csak most esik le, mennyire elvakított a düh. Ez az ember a gondolataimban bántotta a fiamat. A fiamat. Megfordulok, de Massimo már nincs ott, nincs ott senki. Segítek a pasasnak feltápászkodni.

– Bocsánat… – Nem tudom, mit mondhatnék. – Igazán nem akartam…

Látom, hogy zavartan néz rám, és ebből megértem: jobb olajra lépni anélkül, hogy bármi mást mondanék, mert úgyis csak rontok a helyzeten.

13.

Belépek az irodába, és bezárkózom a szobámba anélkül, hogy bárkit is üdvözölnék, kinyitom a hűtőt, és kiveszek egy Coca-Colát. A hűtő ajtajának dőlök, érzem, ahogy nyomják a hátam a különböző utazásokról származó mágnesek. Próbálok beazonosítani néhányat, de nem megy. Ha nagyon koncentrálnék, mindet fel tudnám ismerni, de nem teszem. Nem érdekel. Azt kívánom, bárcsak egy üveg rum lenne a Coca-Cola helyén, mondjuk, egy John Bally – egy húzásra ledönteném, mint egyes filmekben. Még akkor is, ha tudom, hogy azokban a jelenetekben a rum vagy whiskey helyett vizezett kólát használnak… Bár valaki egyszer tényleg kipróbálta valódi alkohollal, hogy hitelesebb legyen, és mert kíváncsi volt, mi sül ki belőle. Martin Sheen csinálta meg az Apokalipszis mostban, és az a jelenet tényleg állati hiteles lett! Az a hír járja, hogy széttört egy tükröt is, és megvágta a kezét. Talán mert aznap töltötte be a harminchatot, amikor ezt forgatták, és csontrészegen ünnepelte. Én majdnem harminc vagyok, nem ma van a szülinapom, de talán van mit ünnepelnem. Ugyanezen a forgatáson, ami eredetileg „csak” öt hónapig tartott volna, de végül a végtelenségig elhúzódott, Martin szívrohamot kapott. Kinyitom az üveget, a számra tapasztom, és bár alkohol nélkül, de megpróbálom a lehető legjobban utánozni Martin Sheent. Ledöntöm a kólát, és eszembe jut valami: Martin Sheennek több gyereke van, legtöbben az eredeti vezetéknevét használják, az Estevezt. Csak egyikőjük vette fel a művésznevét: Charlie Sheen. Nagy karriert futott be, de alkoholista lett. Mindenféle balhéba keveredett, olyannyira, hogy ki is rúgták egy tévésorozatból, ahol epizódonként kétmillió dollárt keresett, ami rekordösszeg sok amerikai színész számára. Vékony, de átkozott szál köti össze Martin és Charlie Sheen viharos életét, még az arcvonásaik hasonlósága is elképesztő.

Vajon velem és Massimóval is így lesz? Talán sosem tudom meg. Ez a gondolat kétségbe ejt, és szeretném, ha tényleg egy üveg rum lenne a kezemben; lehajtanám az egészet egyszerre, pohár nélkül, levegővétel nélkül, egy kortyra, amíg el nem ájulok.

Kopogtatást hallok az ajtón, úgyhogy lehúzom az utolsó kortyot, és behajítom az üveget a szemetesbe – legalább ez telitalálat.

– Ki az?

– Én.

Felismerem a hangot, a magabiztosságát. Igen, talán jó lenne beszélni valakivel.

– Bújj be!

Kinyitja az ajtót, belép, ő is a hűtőhöz megy, és kivesz belőle egy Coca-Colát, de mielőtt becsukná az ajtót, rám néz, és feltesz egy abszolút költői kérdést: – Szabad?

– Hülye – felelem.

Erre elmosolyodik, kinyitja az üveget, és helyet foglal a nagy bőrfotelben az ablak mellett.

– Jól van, ebből a „hülyéből” arra következtetek, hogy azért nem olyan nagy a baj, nincs még minden veszve…

Giorgio Renzire nézek, aki magabiztosan felnevet. Vagy tizenöt évvel idősebb nálam, de az alkata fiatalos; hosszú a haja, szörfözik, kite-ozik, egy rakás versenyt nyert szerte a világban, és egyszer verekedni is láttam. Egyszóval nem szeretnék összetűzésbe keveredni vele. De a specialitása a pénz. Tudja, hogyan kell kamatoztatni, hogyan kell kölcsönkérni és hogyan visszaadni, amikor már eleget fialt. Az, hogy ebben az irodában vagyok, az ő érdeme. Tulajdonképpen a kólát, a hűtőt meg az összes többit is neki köszönhetem. A legfontosabb azonban, hogy megbízom benne. Persze Pollót nem tudja helyettesíteni, azt azért nem, de legalább kevésbé érzem magam szarul, amikor hiányzik.

– Na? Mondd csak el a te kis Giorgiódnak…

– Mit?

– Hát, mit tudom én. De ha így bezárkózol az irodádba, akkor tuti történt valami, és az, hogy mire belépek, ledöntöttél egy egész üveg kólát, azt jelenti, hogy valami nem stimmel… Kérdezek valamit: szeretted volna, ha a kóla helyett egy üveg rum, whiskey vagy efféle kerül a kezedbe?

– Igen…

– Akkor a helyzet rosszabb, mint gondoltam.

Keresztbe teszi a lábát és belekortyol a kólájába.

– Van egy fiam.

Kis híján megfullad. Egy kis kóla a pólójára ömlik, gyorsan letörli a kezével, majd felugrik a fotelből.

– Bakker! De hát ez remek hír, meg kell ünnepelnünk! Gratulálok! Ez csodálatos hír, ma mondta neked Gin?

– Egy hatéves fiam van.

– Vagy úgy… – Nem szól többet, visszarogy a fotelba, és belesüpped.

Kitárom a karom: – Nem azt mondtam, hogy Gin gyereket vár, hanem hogy van egy fiam.

– Igaz, ez az árnyalatnyi különbség elkerülte a figyelmemet. Akkor ez bonyolultabb annál. És kitől van? Ismerem?

– Babitól.

– Babitól? Az meg hogy lehet? Meséltél nekem róla, de nem gondoltam, hogy találkoztok. Hogy történt? Hogy tudtad meg?

– A Villa Medicinél találkoztunk ma. Véletlenül… – És abban a pillanatban, hogy kimondom, hirtelen minden megvilágosodik. – Giuliana…

– Hogy jön ide Giuliana?

Míg Giorgio megpróbálja értelmezni a szavaimat, már be is hívom a belső telefonvonalon.

– Be tudna jönni hozzánk? Köszönöm.

Pár másodperc múlva kopogtatnak.

– Tessék!

Giuliana ma visszafogottan öltözött, és nyugodtnak tűnik. A kezében iratokat tart.

– Behoztam ezeket. A másik két új, aláírandó formátum, melyeket Antonello írt a maga útmutatásai alapján.

– Igen, köszönöm, tegye csak le! – mutatok a piros kisasztalra. – Csukja be az ajtót! Köszönöm.

Elindul kifelé.

– Nem, nem, maradjon itt, vagy siet valahová?

Látom, hogy elpirul, amit Giorgio is észrevesz, és megváltozik az arckifejezése, mintha azt akarná mondani: még nem tudom, miben, de úgy tűnik, igazad van.

– Üljön le, üljön csak le…

Giuliana helyet foglal az íróasztalom előtt álló székben. Erre sétálni kezdek, és hátat fordítok neki.

– Nem is kérdezte, hogy tetszett-e a Balthus-kiállítás…

– Igaz, de láttam, hogy beviharzott az irodába és becsukta az ajtót, gondoltam, nem szeretné, hogy zavarják.

– Ebben igaza van, de most megkérdezheti.

Megfordulok, és a szemébe nézek, ő viszonozza pillantásomat, majd Giorgióra tekint, mintha segítséget várna tőle, de semmi kifogást nem talál, így aztán mélyet sóhajt, majd beszélni kezd.

– Elment a kiállításra? Tetszett?

A kezére pillantok. Mindkettő a lábán nyugszik, Giuliana összeszedetten, kulturáltan fest, vonásai elegánsak, de ha valaki közelebbről szemügyre veszi, megfigyelheti, hogy a nyaki ütőere gyorsabban lüktet a szokásosnál. Elmosolyodok.

– Nagyon tetszett, csak arra lennék kíváncsi, mennyibe került a jegy…

Rám néz, felvonja a szemöldökét, mosolyog, majd meglepetten rázza a fejét.

– Semmibe. Ingyen volt… Egy meghívó.

Hirtelen hűvös és kemény leszek.

– Tudom. Arra gondoltam, vajon mennyibe kerülhetett annak a nőnek, hogy magán keresztül meghívjon.

– Na, de kérem…

Intek neki, hogy ne folytassa, becsukom a szemem, majd újból kinyitom, és mereven ránézek. Nem szólok egy szót sem. Talán kezdi kapiskálni, milyen vagyok, ha elvesztem a türelmem. De még higgadt hangon szólalok meg, minden szót külön hangsúlyozva:

– Egyetlen lehetősége van. Nem ismétlem meg többször: mennyi pénzt adott magának?

Erre Giuliana furcsán felnevet, szinte felhorkan.

Egy pillanat alatt a széke előtt termek, és torkom szakadtából ráüvöltök:

– Giuliana, ne szórakozzon velem! Ez fontos!

Giorgio Renzi felugrik a fotelból, Giuliana elsápad, nagyot nyel, megérti, hogy a helyzet komoly, de még mennyire az!

Aztán Giorgio nyugodt, de határozott szavait hallja a háta mögül:

– Talán jobban teszi, ha beszél.

Az irodában síri csend támad, még csak levegőt sem vesz senki. Giuliana a bal mutatóujjával kezd játszani, idegesen dörzsöli, vakargatja, fel is sérti, a körme körül próbálja felszedegetni a bőrt, és a fejét fel sem emelve bevallja:

– Ötszáz eurót adott.

Giorgióra pillantok, elmosolyodom, és széttárom a karom. Visszaülök a fotelembe, és az asztalra teszem a kezem.

– Ötszáz eurót. Mennyit keres nálunk?

Giorgio felsóhajt: – Nettó ezerötszáz eurót.

– Úgy látszik, ötszáz eurót ér ma Júdás harminc ezüstje… – jegyzem meg gúnyosan.

Giuliana felemeli a fejét, és tekintete bocsánatért esedezik.

– Mesélje el, hogy történt!

Mélyet sóhajt, majd belekezd.

14.

– Minden reggel ott volt a kávézóban, ahol reggelizni szoktam. Mindig előbb ért oda, mint én. Az egyik sarokban ült, és újságot olvasott, azt hiszem, a La Repubblicát, de úgy tűnt, mintha a gondolatai máshol járnának. Egyik reggel odamentem a pulthoz, és a szokásos mézes-müzlis croissant-omat kértem, de már elfogyott. Akkor odalépett hozzám, és felajánlotta az övét. Nem akartam elfogadni, de olyan kedvesen unszolt, hogy végül megfeleztük, és együtt reggeliztünk. Így ismerkedtünk meg. Onnantól kezdve mindig váltottunk pár szót, és, úgymond, összebarátkoztunk.

Giorgio Renzi figyelmesen hallgatja, és a kezével int nekem, mintha azt akarná mondani: ajaj, komám, te aztán nyakig benne vagy a pácban, ez a nő mindent gondosan eltervezett. Nem tudok nem egyetérteni vele.

– Aha, és milyen titkokat osztott meg ezzel az újdonsült barátnőjével?

Giuliana hallgat.

– Mit mesélt neki rólam? – unszolom.

Giuliana rögtön felkapja a fejét, és megrázza.

– Nem mondtam semmit – feleli, de nem hiszek neki.

– Ne veszítse el a fonalat, folytassa!

Giuliana kezdi megérteni, hogy olyan játékba ment bele, ami sokkal messzebbre vezet, mint gondolná, és talán már bánja, hogy a szokásos croissant-ja helyett nem inkább vaníliás fánkot választott. Folytatja:

– Hétköznapi dolgokat kérdezett, hogy hol dolgozom, mivel foglalkozom, és amikor elmeséltem neki, mit csinálok, milyen cégnél dolgozom, agyba-főbe ajnározott, de nem kérdezett mást… – Mi mást kérdezhetett volna még tőled, kérdezem magamtól, de nem szakítom félbe. – Egy másik alkalommal pedig ő is beavatott, hogy mivel foglalkozik. Illusztrációkat készít gyerekeknek. Elmesélte, hogy tulajdonképpen véletlenül csöppent bele, a gimnázium után Közgázra ment, de az nem tetszett neki. Megmutatta néhány munkáját, az IED-en tanult, nekem nagyon ügyesnek tűnt, egyedi stílusa van. Kedvesen megjegyezte: „Talán tetszene annak a cégnek is, aminél dolgozol, tervezhetnék nektek egy művészibb logót.” Akkor megkérdezte, hogy hívják a főnökömet. Megmondtam, végül is nem titok. Meglepődött: „Na, ne! Nem hiszem el, hiszen ő egy nagyon kedves barátom.” Erre azt válaszoltam: „Annál jobb, legalább nincs szükséged rám, hogy megmutasd neki a rajzaidat.”

Giorgióra nézek, egyikünk sem érti.

– Erre azonban kicsit elszomorodott, ami feltűnt nekem, és megkérdeztem, hogy van-e valami baj. Erre elmondta, hogy bizonyos problémák adódtak annak idején, és ő nem tehet róla, de nem jó viszonyban váltak el.

Egyre jobban összezavarodom, de szerencsére Giorgio a segítségemre siet.

– Nem értem, erre felajánlott ötszáz eurót, hogy véletlenül találkozhasson Stefanóval? Magyarázza el jobban, mert ettől a történettől nem lett világosabb a helyzet.

– Igazság szerint aznap nem is történt más. Aztán egy ideig nem láttam. Sajnáltam, de aztán újra megjelent, talán egy hónap múlva, vagy annyi sem. Megvette már a müzlis croissant-t, azt mondta, hogy így nem fogy el, és ahogy leültem az asztalához, intett a pincérnek, és rendelt nekem egy cappuccinót hideg tejhabbal. Már jól ismerte az ízlésemet.

Felnevet, én pedig Giorgióra nézek, aki kerüli a pillantásomat, és egyszerűen rászól.

– Folytassa! És aztán?

– Aznap tényleg történt valami. A szokásos, kedves hangján azt mondta: „Meg kell tudnod az igazságot, csak akkor tudod eldönteni, hogy akarsz-e nekem segíteni…” Aztán egy kis szünetet tartott, mintha direkt fokozni akarná a hatást. Kicsit zavarba jöttem, úgyhogy kimentem a mosdóba. Amikor visszaértem hozzá, egy tekercs papír feküdt az asztalon. Azt hittem, valamelyik másik munkája, de tévedtem.

Ez alkalommal Giulianának tényleg sikerül feszültséget keltenie. Talán túl sok részt látott a Titkok hídjából, de szerencsére nincs reklám, így rögtön folytatja:

– Azt mondta: „Nyisd ki!” Akkor már láttam, hogy egy régi újság, az Il Messaggero egyik lapja. – Giorgio felvonja az egyik szemöldökét, jelezve, hogy nem érti, nekem viszont azon nyomban leesik. – Egy fénykép volt rajta kettejükről, amint egy motoron ülnek, és a rendőrség elől menekülnek, legalábbis ez állt a képaláíráson. Nem értettem semmit, és meg is mondtam neki: „Mit jelentsen ez?”

Giuliana elhallgat, mintha fel akarná idézni magában a jelenetet, csakhogy ott vagyunk mi is, Giorgio meg én, és ugyan más-más módon, de majd’ megöl minket a kíváncsiság. Így aztán minden megegyezés nélkül, mégis kórusban kérdezzük: – Szóval…?

– Nem magyarázta meg, csak annyit mondott: „Eljátszottam az egyetlen lehetőségemet a boldogságra.”

15.

Az ókori görögök szerint a végzet nem más, mint amikor egy váratlan eseménynek esünk áldozatul – egy pillanat műve az egész, azonban az orkán erejével csap le ránk. Úgy érzem magam, mint akit kiütöttek. Egy nap alatt történik meg velem mindaz, amiről hat évig nem tudtam semmit. A görögök orákulumokhoz jártak, hogy megkérdezzék, hogyan alakíthatnák a sorsukat jellemmé. Szerencsére itt van nekem Giorgio, aki kézbe veszi a dolgokat, még ha nem is az a kimondott delphoi jósnő.

– Most hagyjon minket magunkra, legyen szíves!

Giuliana feláll, és csendben az ajtóhoz lép. De még mielőtt kimenne, egy pillanatra hátrafordul, és rám néz.

– Nem tudom, az a mondat valahogy úgy meghatott. Azt gondoltam, talán maga is így van vele. Igen, bizonyos értelemben a maga boldogságáért tettem. – Könnyedén elmosolyodik, mint aki tudja, hogy nagy bajt csinált. Aztán kimegy, és becsukja maga mögött az ajtót.

Giorgio feláll a fotelből, a hűtőhöz lép, kinyitja, és belenéz.

– Hát, azt hiszem, ideje változtatni a hűtő kínálatán, tekintve az események komolyságát. Mostantól nem Coca-Colát meg zöld teát kéne beletenni, hanem sört, vodkát, rumot, egyszóval áttérnék az erősebb italokra. Végül is, úgy látom, új területek felé evezünk, nem igaz? Ha jól értem, a „boldogságkeresés” esetével állunk szemben.

– Bakker, ne nevettess, inkább adj még egy kólát…

– Ki akar megnevettetni? – feleli, és kevés meggyőződéssel pillant az üvegre.

– Akkor? Ha más nem, talán lehet belőle egy jó ötlet valami új sorozathoz…

– Ja, hát az tuti. Tulajdonképpen szórakoztató műsorokat készítünk, kvízeket meg vetélkedőket. Nem lenne rossz belevágni a sorozatkészítésbe sem.

– Ez remek indítása egy első résznek. A kérdés csak az: mi történik ezután? – Így viszont szinte muszáj mintegy prizmán keresztül szemlélnem az eseményeket. – Szóval azért kellett elmennem arra a Balthus-kiállításra, mert ő találkozni akart velem. Ez a kiindulópont. A második, hogy Babinak esze ágában sincs velünk dolgozni.

– Biztos vagy benne?

– Babi sosem tenne ilyet. – És miközben kimondom ezeket a szavakat, rájövök, hogy többé semmiben sem lehetek biztos. Kicsoda Babi valójában? Mi történt vele, amíg nem láttam? Vajon mennyit változott? Csak bámulom a kólásüveget magam előtt. Igaz, valóban szükség van röviditalokra ebben az irodában. Ilyen helyzetekben sokat segítene. – Mondjuk úgy, Babinak nem az a szándéka, hogy munkát adjunk neki. Azért akart találkozni velem, hogy megmutassa nekem a fiamat.

És ahogy kiejtem a számon ezt a szót, új érzés kerít hatalmába: egyszerre szorul össze a gyomrom és a szívem. Minden elhomályosodik, és érzem, hogy mindjárt elfog a pánik, de aztán sikerül visszanyernem a nyugalmamat; megpróbálok egy mélyet lélegezni, és nem belegondolni. Giorgio valahogy megérzi, és békén hagy: szünetet tart, és nem idegesít több kérdéssel.

– Akarsz egyedül maradni?

– Nem, semmi gond, ne aggódj!

– Akarsz róla beszélni?

– Igen, még ha nem is nagyon tudom, mit mondhatnék… – Aztán hirtelen eszembe jut a Babitól kapott póló, ami ugyanolyan, mint amilyen a fiamon volt. – Massimónak hívják, hatéves, és a tükörképem. Csak sokkal szebb.

Giorgio felnevet.

– Mi mást mondhatnál, hiszen a te fiad!

– Igen, csak azt nem értem, miért várt vele Babi ilyen sokáig. Miért akarta pont most közölni velem?

– Mert felforgattad volna az életét, mert más életet akartál volna neki is.

– Igen.

Kábán állok. Egy másik élet, vele. Ott volt a szíve alatt az én gyerekem, és képes volt hozzámenni valaki máshoz. Ez nem fair. Egyedül akart dönteni, rám nem is gondolt, pedig én is része voltam annak az életnek, ami benne növekedett, ami már elkezdődött. Nekem is jogom lett volna hozzá. Hirtelen eszembe jut az az utolsó éjszakánk, és ahogy Babi azt mondja: „Folytasd, semmi vész!” És amit aztán a kocsiban mondott, amikor próbáltam megérteni, miért akarta, hogy elélvezzek benne. Megnyugtatott: „Ne aggódj, tablettát szedek!” Aztán nem gondoltam rá többet. Mindent elfelejtettem az utolsó szavai hallatán: „Nemsokára férjhez megyek.”

Akkor megfagyott bennem a vér. Mintha minden kialudt volna; hirtelen filmszakadás, ahogy annak idején otthon, kiskoromban, amikor apa néha a super 8-asával vetített nekünk a nappaliban, aztán egyszer csak tompa hangot hallottunk, ahogy elszakadt a film, majd a vetítővászon tök fehér lett a szabadon áradó fénytől. De tudtam, hogy apám megragasztja a filmet, folytatjuk, ahol abbahagytuk, és megtudhatom, mi lesz a vége. Babival azonban az után az éjszaka után a film örökre megszakadt.

– Mit akarsz csinálni? Hogy döntesz?

Még mindig döbbenten, bambán nézek Giorgióra.

– Elmondod otthon?

– Nem tudom. Minden olyan furcsa… Át akarom gondolni.

– Babi azt akarja, hogy elismerd a fiad?

– Erről nem beszéltünk, de nem hiszem.

– Pénzt akar a sulira, gyerektartást?

– Figyelj, azt hiszem, nem érted. Fogalmam sincs, miről beszélsz. Minden olyan gyorsan történt. Akaratlanul és önkéntelenül egyszer csak a múltban találtam magam, és rájöttem, hogy az a múlt nemcsak jelen, de egyenesen jövő… Azt hittem, elfelejtettem Babit, erre valami örökre összeköt vele: egy gyerek.

– Igen. Mindenesetre egy dolog világos… – Feláll, majd határozottan és elszántan az ajtó felé indul, és ebben az eltökéltségében végre valami reménysugarat látok, mert amikor össze vagy zavarodva, szükséged van valakire, aki helyetted is tisztán lát. Így aztán rettentő kíváncsian nézek rá.

– És mi az?

– Giulianának most, rögtön mennie kell.

16.

Leülök az íróasztalomhoz, és elhatározom, hogy dolgozni fogok, átnézek pár papírt, elolvasom az új délutáni műsor forgatókönyvének vázlatát. Ez eltereli a gondolataimat; érdeklődve követem a lépéseket. Nem rossz. A játék témája az iskola, tantárgyakkal és általános műveltségi kérdésekkel, van igazgató, tanárok meg persze diákok, akik maguk a versenyzők. Ha háromszor elrontják a választ, a tábla mögé kerülnek, az utolsó kérdésért pedig az igazgatóhoz kell menniük. Hat résztvevővel indul, majd négyen maradnak, végül csak ketten. Tökéletesnek tűnik a Rete 2 csatorna access prime time műsoridejébe, ami a híradótól a főműsoridőig tart. Chiara Falagni, a főnök asszisztense informálta Giorgiót, hogy mit menesztenek idén, és mit keresnek, és úgy fest, pont ilyen típusú műsorra van szükségük. Holnap van a megbeszélés. Giorgiónak ez az erőssége: a pénzt intelligensen használja. A bevétel negyven százalékát vissza akarja forgatni jó kapcsolatok kialakításába, összeköttetésekbe, üzletrészek vásárlásába, új munkákban való részvételbe, lehetséges appokba, induló csatornákba, kisebb produkciókba.

– Nem szabad megállnunk. Az előretörés a Futura jövője. – Ezt a nevet adtuk a cégünknek, ami jövőt jelent. Giorgio mérlegelte a kockázatokat és a befektetéseket, irodát akar nyitni Miamiban, egyet Marbellán, egyet Berlinben. – Kis irodák, melyek terjesztik a termékeket… – mondja.

Hat év szorgalmas munka után már számos műsorunk került adásba, és kettőt még külföldre is eladtunk. Nem panaszkodhatok. Giorgio Renzi a legjobb befektetés, amit csak el tudok képzelni. Marcantonio Mazzocca ajánlotta, a grafikus haverom, akivel az első munkámat kezdtem a tévénél. Néha találkozunk, jó viszonyban maradtunk. Csak az a fura, hogy Renzi nem akart részesedést a cégből, amikor felajánlottam neki. Talán nem bízott benne. Persze bele kellett volna fektetni bizonyos kezdőtőkét, ha lett volna kedve és mersze, amit állati rövid idő alatt visszanyert volna, ahogy a dolgok alakultak. De ő szabad akart maradni, mindenesetre nem volt hajlandó kockáztatni. Olyasvalaki, mint Renzi, akár saját magának is elindíthatta volna ezt a céget, nem volt szüksége rám, de amikor Mazzoccának köszönhetően találkoztam vele, meglepett a határozottsága: „Ismerem a múltadat, veled akarok dolgozni”, jelentette ki. És amikor megkérdeztem, hogy miért, egyszerűen így válaszolt: „Amikor kite-ozol vagy szörfözöl, nem vársz másra, csak a jó szélre.”

Bólogattam, mint aki érti, de igazából fogalmam sem volt, miről beszél. Meg kell mondanom, aznap tanácstalan voltam, és azon töprengtem, vajon jól teszem-e, ha összeállok ezzel a fazonnal. Azokra a szteroiddal felpumpált tagokra emlékeztetett, akikkel az edzőteremben találkoztam. De néha meg kell bízni azokban, akik bíznak benned. El kell engedni a félelmeket és az előítéleteket. A legjobb dolgokat ketten lehet csinálni. A kettes számban erő rejlik, mint két kézben, amikor beköt egy cipőfűzőt vagy megszorítja valaki más kezét, hogy megmentse – próbáld ugyanezt egy kézzel!

Aztán eszembe jut a régi életem, a banda. Rengetegen voltunk, mégis néha egyedül éreztem magam köztük. Beugranak sorra a régi arcok, a Szicíliai, Hook, Schello, Bunny, Lucone, na és persze Pollo. Nehéz alakok valószínűtlen nevekkel, hatalmas motorokkal, oltári dumákkal, verekedésre való, nagy, érdes kézzel. Mekkorákat röhögtünk együtt. A velük töltött idő nem ismert időbeosztást. Hajnalban, éjjel, nappal, mindig együtt lógtunk, abszurd módon megszakítás nélkül. Mit szólnának vajon, ha most látnának?! Csak azt tudom, hogy hat éve nem néztem volna ki többet magamból, mint hogy maximum valami pitiáner jogász legyek, aki a barátok és rokonok által szívességből rábízott közlekedési balesetes ügyekből tengődik.

Eltöprengek, mit csinálhatnak a többiek; vajon nyitottak valami kis bárt vagy panziót valamelyik ismeretlen, olasz vagy külföldi strandon, vagy esetleg irodában dolgoznak? Nemrég, ahogy elmentem a Piper előtt, Hookot láttam a kapuban, becenevét adó szemkötője alól vigyorgott a suhancokra, akik a délutáni diszkóba jöttek. Nem hittem a szememnek, még mindig bőrdzsekiben, ugyanaz a tuskó, mint régen, ha nem jobban, mert már pocakot is eresztett, a haja pedig megritkult. Talán valaki közülük már családot is alapított.

És akkor hirtelen, váratlanul, derült égből villámcsapásként hasít belém a felismerés. Van egy fiam. Azt sem tudom, mikor született, meg van-e keresztelve, hol lakik, ki az apja. Az apja? Az apja én vagyok, az a másik csak a mostohaapja, Babi férje. De Massimo tudja mindezt? És mi Babi szándéka? Elmondja-e neki valaha? Hat évet élt le nélkülem, mennyi minden történt azalatt! Előveszem a zsebemből Babi névjegyét. Szemügyre veszem. Elegáns, precíz betűtípussal van szedve a neve, Fabrizia Gervasi. Két telefonszám áll rajta, a hivatalos és a magán. Írnom kéne neki. Többet kellene megtudnom róla. De akarok-e többet tudni? És miközben fogom a telefonomat és tétován bámulom, azon töprengve, hogy mitévő legyek, üzenet érkezik. Tőle.

17.

Azon a megsárgult újságpapíron újra magam előtt láttam a szerelmünket. Emlékszel, hogyan szorítottalak? Biztosan, hiszen folyton panaszkodtál. Megdöbbentenek a szavai. Hirtelen ott találom magamat azon a száguldó motoron, a zsarukkal a nyomunkban, üldözés közben, és látom Babit, aki csak bugyit és melltartót viselt a dzsekim alatt. Beleesett egy pocsolyába, ami azonban nem sár volt, hanem trágya. Élveztem, hogy szórakozhatok rajta aznap éjjel: mondtam neki, hogy ilyen koszosan és büdösen soha nem ülhet fel a motoromra. Ő pedig duzzogott, de levetkőzött. Nem tudtam nem észrevenni, milyen szép, és mérgesen még szebb, úgyhogy amikor hazavittem, nem akartam elengedni. Előttem van hosszú, összekócolódott haja és fehér, átfázott bőre. A szeme kékje, melyben úgy szerettem elveszni, mint amikor táncolni láttam egy Vitrin nevű helyen, és utána friss szerelmesként elszöktünk az éjszakába a sötétkék Honda motoromon. Átérzem minden pillanat izgalmát; úgy tör rám, mint egy cunami, és azt kérdezem magamban, vajon Babi miért akarta lefagyasztani, félretenni és addig tagadni mindezt, amíg el nem tűnik. Haragszom rá, hogy hat, hosszú évre eltűnt, majd megjelent így, mintha mi sem történt volna, egy meglepetésgyerekkel. Mindig, mindent a saját feje szerint csinált, ahogy ő akarta, és továbbra is ezt teszi. Megint a telefonomra pillantok, és tovább olvasom: Akár hiszed, akár nem, sokat szenvedtem, mialatt próbáltalak elfelejteni. Azért írom, hogy „próbáltalak”, mert ha végül most írok neked, az azt jelenti, hogy el kell ismernem, sosem sikerült kivernem téged a fejemből.

Hát persze… De azért férjhez mentél, világra hoztad a fiamat, ki tudja, melyik kórházban, egy másik férfival, aki apának hiszi magát, és anyáddal, aki mindig is gyűlölt engem, és aki a karjába vehette, talán előbb is, mint te, amilyen önző. Igen, remélem, hogy Massimo akkor lepisilte és összepiszkolta a selyemblúzát, vagy akármelyik elegáns cuccát, amit erre az alkalomra felvett. És ahogy a fiamra mint bosszúállóra gondolok, nevetnem kell.

Hát, most megint itt vagyok. Láttalak, jól nézel ki, nagyon is, és örülök, hogy bemutattam neked Massimót. Nem tudok semmit az életedről, de szeretnék újra találkozni veled. Akár mint barátok, még ha nem is hiszel a férfi és nő közti barátságban. Mindig azt mondtad: „Ez baromság… Talán csak egy esetben lehetséges, ha egyik sem kielégítetlen, és már sok idő eltelt.”

Igaz. Még emlékszem, amikor Pollóval és Pallinával vacsoráztunk, és Pollo szokás szerint megint egy szentségtörő poénnal jött. „Előbb leszek buzi, és jövök össze veled!” – mondta, rám utalva. Nevettünk, és tovább söröztünk egy laza, kellemes estén, ahol mindent lehetett, hajnalig tartott, és semmi sem szabott határt a hülyéskedésnek meg a boldogságnak. Szinte magam előtt látom, ahogy Pollo megemeli a Heinekenjét, majd nekikoccintja az enyémnek, aztán hirtelen feloldódik a szélben az egész emlékkel együtt, úgy, ahogy az élet elvitte tőlem. Te viszont itt vagy. Te, Babi, aki meg sem érdemli, aki nem tartottad magad az egyezségünkhöz, és annyi szenvedést okoztál. Azt kérdezem Istentől: – Uram, mit vétettem ellened, hogy megint a nyakamra küldted?

De nem kapok választ, csak nézem a telefonom, hátha onnan érkezik valami magyarázat.

Mindenesetre egy dolog biztos: tényleg boldog vagyok, hogy újra láttalak, nem is tudod, mennyire. Találkozzunk még, ha van kedved! Írni fogok neked, hacsak azt nem mondod, hogy nem akarsz többet hallani rólam. Szia, Babi.

Miért? Miért kísért mindig a végzet, Step? Hogy megbizonyosodj róla, helyesen választottál? De hát mi szükség erre? Így aztán tovább bámulom a telómat. Olyan egyszerű lenne: Ne keress többet! Tűnj el az életemből örökre! – úgy, ahogy ő tette velem. De nem, képtelen vagyok rá. Így aztán bizonytalanul állok tovább, és nem hozok semmilyen döntést, döntsön helyettem az élet. De egy dologban biztos vagyok, úgyhogy felveszem a telefont.

– Giorgio?

– Igen?

– Kirúgtad már Giulianát?

– Igen, miért, meggondoltad magad?

– Nem. A telefonszámomat is megadta neki.

18.

Amikor elindulok, kint már sötét van. Fogom a zsákom, és küldök egy sms-t Ginnek, hogy csak később megyek haza. Nem részletezem. Nem tudom, mit mondhatnék. És máris megérkezik precíz válasza: Én már itthon vagyok. Ne aggódj, szívem, majd vacsorázunk, ha végeztél! És most először ez a „szívem” kissé furán cseng. Mintha valami eltörött volna. Mintha titkot rejtegetnék előle, amiről én magam sem tudtam. De ami még jobban meglep, az ez: nem vagyok egyedül, belőlem egy darab nélkülem is él, és élni fog akkor is, ha már nem leszek. És ez megmagyarázhatatlan vigasszal tölt el. A fiam. Massimo. Létezik, attól függetlenül, hogy én akarom-e vagy sem, és ez, magam sem tudom, miért, mosolyra késztet – úgy érzem, kötődöm ehhez az ismeretlen fiúhoz. Emlékszem az első, hozzám intézett szavaira, a sötét hajára, a szemére, a mosolyára.

– Én is hívhatlak Stepnek?

Sajnálom, hogy nem voltam képes többet mondani neki, elbeszélgetni vele egy kicsit, kár, hogy nem voltak készen a kérdéseim, amelyek most betöltik a gondolataimat. Odaköszönök a recepciós csajnak, és belépek az öltözőbe. Egyszer talán a fiam is elkezd edzőterembe járni, és én nem is fogok tudni róla. A nagyteremben hangosan dübörög a zene, a vastag ablaküveg ellenére is hallom. Mögötte csupa csaj, karcsú, rugalmas, izmos testükkel akrobatikus figurákat mutatnak be egy rúdon, egészen elképesztőeket is, hozzásimulnak, pörögnek, függőlegesen és vízszintesen próbálják megtartani magukat. Egy sötét bőrű, hosszú, világos hajú lány zászló alakban tartja ki magát, miközben kivillan a hasa, és láthatóvá válik tökéletesen kidolgozott hasizma. Jól áll neki ez a pozíció. El sem tudom képzelni másikban… Persze még mindig a rúdtáncra gondolok. És mintha meghallotta volna, a csaj pozíciót vált, és kizárólag a lábával tartja magát a levegőben. Aztán leszáll, és felemeli a karját, mintha ezzel akarna pontot tenni az előadása végére. A többi lány megtapsolja, ő pedig vidáman meghajol. Biztosan ő ennek az új tudománynak az oktatója. Egy sötétkék leggingses, hosszú pólót viselő lány foglalja el a helyét, de kétségbeesett próbálkozása, hogy bármi hasonlót mutasson, kudarcba fullad: inkább hasonlít valami furcsa, fellógatott szalámira, amit a falusi búcsúkon a bekötött szemű versenyzőknek kell lerángatniuk a helyéről. Egy darabig függőlegesen áll, miközben az oktató néhány utasítást kiabál neki, majd közelebb lép, a kezét a szájához teszi, és úgy üvölt tovább. Két eset lehetséges: vagy süket, vagy tényleg szalámi.

Lerakom a törölközőmet az egyik edzőpad szélére, és ahogy végignyúlok a padon, pont látom, ahogy a lány lemászik a rúdról, és csalódottan rázza a fejét. Elhatározom, hogy inkább nem foglalkozom vele, és elkezdem feltenni a súlyokat; mellizomra szeretnék egy kicsit gyúrni. A hátamra fekszem, és elkezdem szép lassan kinyomni, először csak húsz kilóval, bemelegítésképpen. Máris úgy érzem magam, mint a régi szép időkben, amikor a Budokanba jártam, ahol gyúrni kezdtem, miután Poppy, egy nagydarab fazon jól elvert a Caffé Fleming közelében. Poppy elég csúnyán elbánt velem, és elhatároztam, hogy megtorlom. De izmok nélkül nem mentem volna semmire. Lucone, Pollo, Hook, Bunny, a Szicíliai mind a Budokanba jártak, ott ismertem meg őket. Ott, ahol elkezdtem „kigyúrni magam”, ahol tojás van szteroiddal reggelire, a könnyebb cuccoktól kezdve a teheneknek és versenylovaknak szánt, hihetetlen erejű szerekig. De ez talán mind csak legenda. Azért volt, akinek mélyebb és öblösebb lett a hangja, és szőre nőtt ott is, ahol azelőtt egy szőrszála sem volt. Az a hír járta, hogy aki túl sok szteroidot szed, annak csökken a szexuális étvágya. Emlékszem, a Szicíliai rengeteget tolt, ezzel a szöveggel: „Jobb is… Legalább lenyugszom, mert a csajok már panaszkodnak!” És dohányos, sörös nevetéssel röhögött, és csak gyúrt, és emelte a súlyokat, jobban, mint bárki más, 140, 160, 180, 200… Még a 240-et is kinyomta, de úgy üvöltött közben, hogy a tornázó lányok az emeleten is összerezzentek. A Szicíliai továbbra is tolta magába a szereket, minden veszély és nemkívánatos mellékhatás ellenére, mint például, hogy állítólag mindennek növeli a méretét, kivéve „annak”, sőt, azt mondják, kifejezetten csökkenti. Gyakran láttam feliratokat, melyek hangsúlyozták az izmok nagyságát és „a többi” apró méretét, és akkoriban a Budokan zuhanyzójában is észrevettem ezt a furcsa ellentmondást, de mindezt a természet tréfájának tulajdonítottam. Viszont én nem szedtem semmit. Rengeteget ettem, ez igaz, reggel egy rakás tojást, májat, és élvezettel rágtam a sörélesztőt, Pollo pedig hitetlenkedve nézte, mert undorodott tőle. Mindennap edzettem, fegyelmezetten, akarattal, dühvel. Minden edzésnek az volt a célja, hogy átlépjem az addigi határaimat, megtartsam a súlyt, ellenőrzés alatt tartsam, növeljem, és csupán az elme erejével lépjek előbbre. Akarni. Amíg azt nem érzem, hogy az izmaim üvöltenek a fájdalomtól, és a hús szinte kegyelemért könyörög a súlyok alatt.

Felkelek a padról, és felrakok ötvenet az egyik oldalra, ötvenet a másikra. Aztán visszafekszem alá, és gyors egymásutánban kinyomok ötöt, hatot – már érzem a súlyt, és az utolsókkal meg is szenvedek, de azért végigcsinálom. Aztán pihenek. Nagyokat lélegzem. Majd behunyom a szemem, megint elszakítom a súlyt, és kinyomok még tízet. Most már az elejétől kemény. De nem a súlyuk miatt. Hanem mert kezd megint elönteni a düh. Felrémlik Babi kacagása meg az a szép és kegyetlen ajándékot rejtő csomag, amit elém rakott, majd elvett előlem, végül hagyta, hogy kinyissam. Ahogy megláttam a kék-fehér csíkos pólót, ami ugyanolyan, mint a kisfiúé, a fiamé. És a dühöm egyre nő: Giulianával találkozgatott, és mindent eldöntöttek a hátam mögött. Nem. Ő döntött el mindent, egyedül ő, Babi, hogy mikor lépjen ki és be az életembe, és szinte elhajítom a súlyt, olyan könnyűnek tűnik; súlytalannak a dühvel szemben. Egyre feljebb és feljebb emelem, magasabbra a tartóinál, majd visszaesik az állványra, billeg és ugrál jobbra-balra, majdnem lezuhan a földre, de akkor megfogom és a helyén tartom.

– Hé, nem te vagy Step?

Felkelek, és próbálok rájönni, ki szólt hozzám. Egy srác áll velem szemben.

– Nem te vagy Stefano Mancini? Egy legenda voltál nekünk. A csajom kivágta a képedet az újságból, azt, amelyiken a csajoddal a hátad mögött motorozol, és mindig azzal szívatott: „Bárcsak te is akkora lázadó lennél, mint ő, nem ilyen puhány, mint amilyen vagy.” Bakker, elcseszted a kamaszkoromat. Végül szakítottunk, és le sem feküdt velem! – Összenevet a mellette álló haverjával. Magas, vékony, de izmos, szálkás, a haja sűrű, hosszú, göndör, a szeme fekete. Rengára, az énekesre emlékeztetne, ha szebbek lennének a fogai. A haverja belecsap a tenyerébe, mintha valami oltári nagy poént mondott volna.

– Diegónak hívnak, már ezer éve járok ide a terembe, de még sosem láttalak.

– Klubtag vagyok, de nem sokat járok ide, mostanában főleg padelt szoktam játszani.

– Aha, azt a buzis teniszt.

Erre a haverja őrült nevetésben tör ki.

– Hát ez király! Hatalmas vagy, apám! Mindjárt beszarok a röhögéstől! – Azzal hátba vágja.

– Ó, bazmeg, ez fáj! Inkább te vagy hatalmas, de még mekkora!

Valóban, a haverja nagydarab, lógó csöcsű és dagadt.

– Neki például jót tenne egy kis padel. Annak ellenére, amit gondolsz róla, nagyon jó sport. Erősíti a tüdőt, és szálkásít.

Felkapom a törölközőmet a padról, a vállamra csapom, és távozom.

– Hé, Step, miért nem ütünk egypárat?

Megfordulok, és látom, hogy Diego összezárt öklét az arca előtt tartva tancikál hátrafelé; rám kacsint, és jófejnek akar tűnni, de nem az.

– Na, ott egy ring… – bök az állával az egyik irányba, és a fejét oldalra hajtja, mintha azt akarná mondani: ne kéresd magad! Aztán újra kacsint. Elképesztő. Vagy lehet, hogy csak tikkel.

– Nem, kösz.

– Na! Tudni szeretném, igaza volt-e a csajomnak. Hogy tényleg annyira puhány vagyok-e! – A haverja megint röhögni kezd, majdnem megfullad. – Vagy félsz?

Arra gondolok, hogy elmúltak már azok az idők, nem érdekel többé a verekedés, hogy bebizonyítsam, én vagyok az erősebb, aztán eszembe jut, hogy apa lettem, igen, van egy fiam, és felelősségteljesnek kell lennem. És szem előtt kéne tartanom egy csomó dolgot, de hirtelen mégis elmosolyodom, és egyszerűen csak annyit mondok: – Nem, nem félek.

19.

Szó nélkül készülődünk, felhúzzuk a kesztyűt, amit egy közeli ládában találunk. Sisakok is vannak benne, de a srác nem veszi föl, úgyhogy én sem. Megszabadul a pulcsijától, majd a pólójától; látszik, hogy jól ki vannak dolgozva az izmai, a karja hosszú, a lábai feszesek. Elkezd jobbra-balra ugrálni, könnyedén megy neki az erős lábaival, és mivel nem nehéz a felsőteste, élénken tud mozogni. A haverja egy széket húz a ring mellé, elővesz egy rágót, és felbontja. Kettéhajtja, majd a szájába rakja, a papírját pedig simán lehajítja a földre. Édesgyökérízű – az egyetlen, amit ki nem állhatok.

– Méred nekünk az időt? – kérdezi tőle Diego. – Háromperces menet mehet? – fordul hozzám.

– Oké.

– Full contact legyen vagy kick-box?

– Ahogy akarod.

Diego elmosolyodik.

– Legyen kick-box. – Azzal odakiált a haverjának. – Akkor három perc! – Aztán valami képzeletbeli gong hangjára egyik kesztyűjét a másiknak üti, majd elindul felém. Az ütései pontosak, mind egyenesen az arcra és a mellkasra irányulnak, de az összeset kivédem. Gyors, jól mozog, van benne szufla, és amikor hátrébb lép, még pofázni is van ereje. – Bakker, Mariannának hívták, jó csaj volt, komolyan, tényleg gyönyörű, ügyes kezű, csak az volt a baj, hogy az igaz szerelemre vágyott. „Olyanra, mint a Stepé!” Érted, bakker, beléd volt esve, pedig nem is ismert! De te így is simán megdughattad volna. – És talán az ujjait is megropogtatja a kesztyűjében. – Én viszont nem értem el nála szart sem!

A haverja felnyerít, Diego is, és amíg elkalandozom, Diego egy körkörös ugrással jól vállon rúg. Csúnyán meglök vele, úgy, hogy a kötelekre esem, és ahogy visszapattanok róluk, egy frontális rúgással támad, szögegyenesen, a lábát a mellkasához húzza, aztán gyorsan felém rúg, mintha ki akarna repíteni a ringből. De gyorsan lerakom a jobb kezem, és teljes testtel kitérek a lába elől, amivel így a levegőbe rúg, de kihasználja a helyzetet, és két horoggal jön nekem, egyet jobbról, egyet balról, telibe kapom az arcomra. Megérzem az ütést, elhomályosodik a látásom, egyenesen két Diegót látok, ahogy megszakad a röhögéstől.

– Ha Marianna most látna téged… Lehet, hogy fel kellett volna venned a sisakot!

Megint támadni készül, az arcomat akarja megsorozni, de amint megmozdul, kihasználom a helyzetem, megfordulok magam körül, kinyújtom a karom, és úgy telibe találom, mintha baseballütővel csapnék a képébe. Diego már nem lát semmit, csak hördül egyet, majd elterül a földön.

– Bazmeg – rebegi a haverja, és tátva marad a szája. Lehúzom a kesztyűmet, és nem tudom, hogyan, de úgy teszek, mintha tökéletesen uralnám a helyzetet.

– Na, tessék, ha itt lenne Marianna, most azt mondaná: „Látod, igazam volt, tényleg puhány vagy”. Add át neki az üdvözletem! – Azzal kilépek a ringből, és felkapom a törölközőm.

Diego haverja megpróbál életet verni bele, pofozgatja, szólongatja, és miután teljesen lefárasztotta, a tükörből látom, hogy Diego ellöki a kezével, de a fejét nem emeli fel; próbál erőt gyűjteni. Megint elhaladok a lányok előtt. Az előbbi újra fent van a rúdon, de ez alkalommal jó helyre rakta a kezét, mert már nem hasonlít szalámira: sikerült teljesítenie a vállalását, és az oktató helyeslőn bólint. Ügyes mozdulattal, elégedetten ugrik le a rúdról. Jó érzéssel tölt el, ha osztozhatok mások sikereiben, és ezzel a gondolattal a fejemben lépek be az öltözőbe. Jobban kéne bírnom szusszal. Megint el kéne járnom futni. És többet kéne gyúrnom is. Nem vagyok formában. Step nincs formában. Ki tudja, hogy menne ma egy fekvőtámaszverseny a Budokanosok között. Magamban nevetek. Olyan vagyok, mint valami régi szép időkön nosztalgiázó pancser. Hát, a Szicíliait talán még ma is megverném, de ezekkel a tejfölösszájúakkal meggyűlne a bajom. Előbb-utóbb elérkezik a pillanat, amikor a tested cserben hagy; túl sok tárgyalás, sok duma az irodában ülve, és a nemtörődömség lustaságba csap át. Kinyitom a kis szekrényt, ahova a cuccomat raktam, és meglátom, hogy villog a telefonom.

Felveszem.

– Hol vagy, drágám?

– Az edzőteremben.

– Ne már, azt hittem, valami megbeszélésen rostokolsz.

– Nem, csak ki kellett eresztenem a gőzt.

– Miért? Valami gond van a melóban?

Nem akarnám az orrára kötni.

– Halló, itt vagy?

– Nem, nem, minden rendben.

– Persze, persze. Nem úgy hangzik. Na, gyere haza, majd itthon elmeséled! – Felnevet. – Ha akarod, lemegyek én is a terembe, és bokszolunk egyet, mint amikor megismerkedtünk. De érzem, hogy most kifektetnélek. Nem vagy formában!

– Ez igaz. Képzeld, most szálltam ki a ringből.

– És hogy ment?

– Hát, végül is még fel tudom venni a telefont.

– Hahaha, na, siess haza!

Ez Gin. Gin és az ő vidámsága. Gin és a nevetése, a lazasága, az eleganciája. Ezek az egyszerű dolgok olyan jól állnak neki, és olyan édessé teszik. Meg az az elképesztő változás, amire egy kis sminkkel és egy magassarkúval képes. A szexis Gin. Vetkőzni kezdek, bebújok a papucsomba, és fogom a törölközőmet.

Drága Gin, milyen nehéz is volt visszanyerni a szerelmedet, a bizalmadat, a lelki békédet! Beállok a zuhany alá, és arra gondolok, mennyi mindent tettem azért, hogy visszaszerezzem.

20.

Minden reggel ott álltam a kapuja előtt. Nyolc óra előtt érkezem, hogy Gin tudja, hogy ott vagyok. Tudnia kell, hogy őt akarom, hogy hibáztam, és ha az idő nem is törli el a bűnöm, legalább talán meg fog tudni bocsátani. Ezért vagyok itt. Amikor Gin nem megy sehova, hanem otthon marad, tudom, hogy néz az ablakból. A közelben lakók kíváncsian figyelnek, és nem Stepként ismernek, hanem úgy, hogy „az, aki ott áll”. Egyik reggel arra jött egy anyuka, kézen fogva egy gyerekkel. Amikor mellém értek, a gyerek rám mutatott a szabad kezével.

– Anya, itt a bácsi, aki mindig vár.

A nő kicsit közelebb rántotta magához. – Csend legyen!

– De ő az, megismerem.

Nevethetnékem támadt. A környező házakban beszélnek rólam. Mario, az újságos már mindig szívélyesen köszönt. Azt is megtudtam, hogy Alessia, a lány, aki minden reggel leviszi a kutyáját sétálni, ügyvéd. Aztán itt van még Piero, a virágos, Giacomo, a pék, Antonio, a gumis. Mind üdvözölnek, de még senki sem merte megkérdezni, miért állok ott. És már eltelt egy hónap. Alessia kutyája ma megszökött, elszaladt előle, és át akart szaladni az úton, amikor jött egy autó, de még éppen időben sikerült elkapnom. Két kézzel átfogtam a mellkasát, és magamhoz öleltem. Szép, erős, zsemleszínű golden retriever, de azért meg tudtam tartani. Alessia futva érkezik.

– Odüsszeusz! Már ezerszer megmondtam! – Azzal rácsatolja a pórázt a kutya nyakörvére. – Nem szabad megszökni, érted? – kiált rá felemelt kézzel, de Odüsszeusz közömbösen néz maga elé. – Megértetted? Igen vagy nem? – Aztán lenyugszik és felém fordul. – Mindig a saját feje után megy…

Mit vársz, ha Odüsszeusznak nevezed el?, gondolom magamban, de nem mondom ki, mert Alessia még túlságosan feldúlt ahhoz, hogy értékelni tudja a hülye poénomat.

– Mindenesetre köszönöm… – Elmosolyodik. – Alessiának hívnak.

Tudom a nevét, mert az anyja minden áldott reggel utánakiabál az ablakból, hogy hozzon cigit.

– Step – szorítom meg a kezét.

Egy pillanatra elgondolkozik, majd vállat ránt.

– Meghívhatlak egy kávéra? Nagyon örülnék.

Látja, hogy habozom.

– Vagy akármire, amihez kedved van…

– Egy kávé jólesne.

Ahogy átmegyünk az úton a kávézó felé, az anyja kihajol az ablakon, és anélkül, hogy körbenézne, kikiabál az utcára: – Alessia!

– Hozz cigit! – feleljük kórusban.

– Igen, anya, rendben. – Aztán hozzám fordul: – Láncdohányos, le sem tagadhatná, mi?

– Ugyan…

A kávézóban Franco kerek képe fogad minket.

– Főzöl nekünk két kávét? Step, te hogyan kéred?

– Hosszan, egy kis meleg tejhabbal, cukor nélkül.

Alessia megismétli a rendelést, majd hozzáteszi:

– Nekem a szokásosat, köszi! – Megsimogatja Odüsszeuszt, majd felteszi az egyetlen lehetséges kérdést: – Mindennap itt látlak. Ez valami fogadás, vagy azt szeretnéd, ha valaki megbocsátana neked valamit? – kérdi az ügyvédek tipikus éleslátásával. – Bármi legyen is, szívesen segítek, ha akarod, hálából, hogy megmentetted Odüsszeuszt… – Megvakargatja a kutya nyakát.

– Kösz, de nem tudsz segíteni.

Gyönyörű nap van, az ég tiszta, mint egy kék terítő, mi pedig megállunk a kávézó előtt.

Alessia a kezében tartja az eszpresszóját, én pedig játszom egy kicsit Odüsszeusszal, akinek semmi kedve hazamenni. Alessiának azonban haza kell vinnie, mert tizenegykor jelenése van a bíróságon. Épp ahogy elbúcsúznék Alessiától, Gin jelenik meg a járda másik oldalán – körülnéz, csodálkozik, hogy nem vagyok ott, de amikor meglát, összahúzza a szemöldökét, és ölni tudna a tekintetével.

Alessia észreveszi.

– Ahelyett, hogy segítettem volna, úgy tűnik, inkább bekavartam – mondja könnyed sajnálattal a hangjában.

– Ne aggódj miatta!

– Tudod, ilyenkor akár még kapóra is jöhet, ha azt hiszi, hogy esetleg van egy másik… – Megfogja Odüsszeuszt, magához húzza, onnan néz fel rám, és felhúzza a vállát. – Hát, akkor a legjobbakat neked, örültem, hogy megismertelek, így vagy úgy, még úgyis találkozunk. Azért kár… – mosolyog rám, de nem fejezi be a mondatot, hanem elindul a trafik irányába. Ki tudja, mit akart ezzel mondani. De nem is érdekel túlságosan. Csak azt tudom, hogy már ismerem Francót is, aki remek kávét készít.