ALBERTO PELLAI – BARBARA TAMBORINI

KISKAMASZ GYEREKEINK ÉRZELMI NEVELÉSE

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:

Il primo bacio

– L’educazione sentimentale dei nostri figli preadolescenti

World copyright © 2019 De A Planeta Libri S.r.l.

www.deaplanetalibri.it

Szöveg: Alberto Pellai, Barbara Tamborini

Fordította: Weltler Ildikó

Borítóterv: Hitka Viktória

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Weltler Ildikó, 2021

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-154-1 (epub)

ISBN 978-963-603-155-8 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Török Ágnes

Szerkesztő: Kamarás-Vida Krisztina

Tördelés, nyomdai előkészítés: Nagy László

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Tartalom

Bevezetés

A kamaszok, az első csók és a szerelem

Első rész Gondolatok

1. fejezet Beszélgessünk, beszélgessünk, beszélgessünk!

2. fejezet Gyermekünk fejében, testében és szívében

3. fejezet Mit mondjunk, mit ne mondjunk, hogyan mondjuk?

4. fejezet Tíz elemzendő helyzet

Második rész Érzelmek

40 első csók története

Függelék Hogyan beszélgessünk az első csókról?

Tanulságok

Az első csók

Jegyzetek

Bevezetés

Valahányszor új könyvet tervezünk kiadni, mielőtt belekezdenénk az írásba, hónapokon át tudományos kutatásokat bújunk, adatokat gyűjtünk, könyveket olvasunk, filmeket nézünk, egyszóval csupa olyan dolgot csinálunk, amely érzésünk szerint felkészít minket a kihívásra. Erre a könyvre is rengeteget készültünk, mégis a szikra, amelyből született… baklövés volt.

Nyolc évvel ezelőtt a nagyobb fiunk, aki akkoriban tízéves volt, odahívta az édesanyját, miközben a fürdőszobába készült, hogy lezuhanyozzon.

– Meg kell osztanom veled egy fontos titkot! – mondta. Tekintete vidám volt, mosolya zavart, így anya rögtön kíváncsi lett. Jacopo általában sokat beszélt, nem volt ritka, hogy el akart mesélni valamit, ez a fajta izgatottsága azonban szokatlan volt.

– Anya, ma először éreztem úgy, hogy tetszik egy lány. – jelentette ki.

Anya úgy nézett rá, mintha éppen azt jelentette volna be, hogy lakáshitelt vett fel. Szeretett volna valami okosat mondani, többet megtudni a dologról, megérteni, mit érez a kisfia, éreztetni vele, hogy elfogadjuk és megértjük. Különleges pillanat volt, nemcsak az imádott elsőszülöttje, hanem a saját maga számára is, olyan pillanat, amely örökre megmaradt anyai érzelmi emlékezetében. A fia szerelmes volt, és őt választotta ki arra, hogy életében először beszéljen neki szerelemről, lányokról. Ám miközben anya megigézve állt, és egy bölcs mondaton törte a fejét, Jacopo már készen állt a zuhanyozásra, és értésére adta, hogy kettejüknek túl szűkös a fürdőszoba. Ekkor aztán anya, nem akarván csalódást okozni csemetéjének, megpróbált olyasmit mondani, ami kitörölhetetlen nyomot hagy, s feltette élete legostobább kérdését:

– És mit érzett a kis szíved?

Jacopo, a tízévesek minden érettségével, szentül meggyőződve arról, hogy anyja nem beszámítható, a lehető legtermészetesebb dolgot tette, amit csak egy gyerek tehet: nevetésben tört ki.

– Anya, mégis milyen kérdés ez? Ez most komoly? – kérdezte, majd szemtől szembeni támadást intézett szülője önbecsülése ellen. – Többet nem mesélek neked semmit!

Így is lett, attól a naptól kezdve nem sokat beszélt nekünk a szerelmi életéről, az „És mit érzett a kis szíved?” kérdés pedig méltó helyre került a családi legendáriumba mint a létező legrosszabb kérdés, amelyet egy kiskamasznak feltehetünk, aki épp bevallotta anyukájának, hogy valakiért megdobbant a szíve (tán még annál is rövidebb ideig, mint egy zuhanyozás).

Szülőnek lenni nem könnyű, és egy élet sem elég arra, hogy megtanuljuk. Ennek ellenére az benne a legjobb, hogy a hibázás benne van a pakliban. Jacopóval utólag rengeteget nevettünk ezen az epizódon, része lett családi történetünknek, annak az egyéni hangnemnek, ahogyan a szerelemről próbálunk beszélni. És éppen ebből az ügyetlen próbálkozásból született az ötlet, hogy könyvet írjunk az első csókról, s általában arról, hogyan neveljük gyerekeinket szexuális és érzelmi témákkal kapcsolatban. Mert az első csók az a fontos esemény, amikor az addig csak elképzelt szerelem valósággá válik.

Beszélgethetnek tehát szülők és gyerekeik az első csókról és általában a nemiségről? A válasz: igen. Úgy hisszük, hogy beszélni kell róla, hiszen a manapság felnövő gyerekek két véglet között őrlődnek: egyrészt a média végeláthatatlan mennyiségben kínál szexuális tartalmú képeket, másrészt az életükben részt vevő felnőttek (elsősorban a szülők és a tanárok) a lehető legnagyobb mértékben igyekeznek kerülni a témát.

Az egyik oldalon szinte teljes a csend, míg a másikon fülsiketítő a zaj. Az utóbbi arra ösztönzi a fiatal nemzedékeket, hogy gondolkodás és sokszor felkészültség nélkül vessék bele magukat mindenféle élménybe. Just do it („Csak csináld”), Enjoy („Élvezd”), Life is now („Az élet most van”), Stop thinking („Ne gondolkozz!”) – csak néhány példa híres reklámszlogenekből, egy olyan kultúra szülötteiből, amelyek ösztönös cselekvésre buzdítanak anélkül, hogy elgondolkodnánk a következményeken.

Akár kozmetikai terméket, akár parfümöt, akár tésztát, akár autógumit kell eladni, mindig ugyanazok a szexualitást mint pillanatnyi élvezetet ábrázoló képek kerülnek a szemünk elé. Egy olyan dolgot, amelynek ezernyi izgalmi, lelki és érzelmi vetületét kellene megmutatni, felszínes eseményként ábrázolnak, amelynek az égvilágon semmi köze sincs az ember szívéhez és elméjéhez. És a gyerekeink ebben a szexualitást értéktelenné tevő közegben nőnek fel. Mit szándékozunk tenni?

Megesett már velünk, hogy az utcán járva a négyéves kisfiunkat egyszer csak elbűvölte egy túlságosan kifejező reklámplakát, és zavartan nevetgélve azt kérdezte:

– Apa, miért van egy pucér néni a falon?

A nagyobb gyerekek már hozzászoktak az ilyesmihez, nem is tesznek fel kérdéseket, szinte már észre sem veszik. A meglepődésnek ezt a hiányát, amikor egy megszokott környezetéből kiragadott ingert látunk, normalizációnak nevezik. Ilyenkor egy társadalmi norma, például az, hogy „nem mutogatjuk az intim testrészeinket nyilvánosan”, sorozatosan csorbát szenved, egészen addig, amíg meg nem változtatja magát a normát. Egy idő után tehát egy félmeztelen nő házfalat beborító méretű képét már normálisnak fogjuk tartani. Olyan társadalmi közegben élünk, amely számtalan, néhány évvel ezelőtt még elképzelhetetlen dolgot normalizált. Képzeljük csak el nagyapánk arckifejezését, ha a földekről hazafelé tartva a faluháza homlokzatán megpillantotta volna az ágyon tűsarkúban térdeplő Belén Rodríguez gigantikus méretű fotóját, amint épp lazán lejjebb ereszti alsóneműjét, hogy megmutassa elhíresült pillangós tetoválását. Feltehetőleg azt hitte volna, hogy hallucinál vagy megháborodott. De semmiképp sem gondolta volna azt, hogy ez normális. Ezt értjük a szexualitás felhasználásának normalizációján.

Erre az alapzajra, amely a szexet mint megszokott dolgot mutatja be, a felnőttek hallgatása a válasz, hozzájárulva ahhoz, hogy fennmaradjon ez az állapot. A gyerekek bármerre néznek, a szexualitással találkoznak, és nemegyszer senkivel sem tudnak beszélni, aki segítene nekik megfejteni, helyesen értelmezni azt, amit látnak, és azt, amit tesznek.

Bizonyos híradásokból kiderül, hogy a gyerekeinknek olyan tapasztalataik vannak virtuális szex terén, amilyeneket sosem tudtunk volna elképzelni, mi, mai felnőttek, mégis elveszettnek és tehetetlennek érezzük magunkat e hírekkel szemben. Felkészületlenek vagyunk. A gyerekeink órákon át nyomkodják az okostelefonjukat, olyan alkalmazásokat és közösségi oldalakat használnak, amelyeket alig ismerünk, és amelyeket ha akarnánk sem tudnánk ugyanolyan könnyedséggel használni. Mit tegyünk hát? Dobjuk be a törülközőt? Vagy iratkozzunk be egy tízéves továbbképzésre csúcstechnológiákból? Könyvünk a két véglet közötti kompromisszum, amely segít tisztázni magunkban, milyen szerepet szeretnénk játszani gyerekeink érzelmi és szexuális nevelésében.

Nem számít, hogy a gyerekeink kicsik, kiskamaszok vagy már elég nagyok ahhoz, hogy túl legyenek az első szexuális tapasztalatokon. Mindenképp azt ajánljuk, hogy az alapoktól induljunk: az első csóktól, a párkapcsolat első intim mozzanatától. Gondoljunk vissza a magunk történetére, az első csókra, amelyet fiatalkorunkban átéltünk. Hogyan jutottunk el odáig? Hogyan készültünk rá? Mit tennénk másképp, ha visszamehetnénk az időben? Miért emlékszünk vissza rá évek távlatából is úgy, mint érzelmi életünk egyszeri, megismételhetetlen pillanatára? Nagy valószínűséggel azért, mert határt húz az előtte és az utána, az „akik voltunk” és az „akik (többek között ennek a lépésnek köszönhetően is) lenni próbálunk” közé.

Ha visszagondolunk a személyes élményeinkre, könnyebben megérthetjük, mire van szüksége a gyerekünknek ahhoz, hogy jobban élje majd meg az első csókját, vagy más fényben lássa, ha már megtörtént. Hogyan beszéljünk neki az első csókról? Úgy gondoljuk, öntudatlan könnyedséggel kell megélni, nem tudva, mi vár ránk, és csak akkor felfedezve, amikor megtörténik? Vagy meg vagyunk győződve arról, hogy egy olyan útnak a célja és a kiindulópontja is egyben, amelyen minden lépés szándékos, tudatos, és erősíti az önismeretet?

Ez a könyv segít megválaszolni ezeket és a hasonló kérdéseket, hogy a gyerekeink mellett tudjunk állni a nemiség felfedezése felé vezető úton. Ugyanakkor művünket nem csupán szülőknek szánjuk, jóllehet gyakorlati szempontból hozzájuk szólunk, hanem azok a tanárok is hasznosnak találhatják majd, akik szeretnék támogatni diákjaikat a felnőtté válásnak ebben a kritikus időszakában. Mert a szexualitás elhallgatása nemcsak az anyákat és az apákat érinti, hanem minden olyan felnőttet, aki fontos a gyerekek életében, és akitől irányadást várnak.

És mindenekelőtt: a könyv segít megértetni gyerekeinkkel, hogy az első csók nagy lépés, és nem szabad túl könnyelműen venni. Szerelemről lévén szó, törődést és odafigyelést kíván. Ha megcsókolnak valakit, érzéseket és izgalmat ajándékoznak neki, ám nagy a különbség a szerelmesek csókja és egy futó, eltékozolt csók között. Ennek megértése elengedhetetlen ahhoz, hogy a kamaszok felismerjék, mi a helyes. Az ő gondolataik és érzéseik alapozzák tehát meg, hogyan képzelik el, álmodják meg és készítik elő ezt a felnőtté válás során oly döntő pillanatot.

A könyv első felében (Gondolatok) az érzelmi életről elmélkedünk, és azokról a tudnivalókról szólunk, amelyeknek révén beszélni tudunk a témáról a gyerekeinkkel, s érzelmekre és szeretetre tudjuk nevelni őket. Megnézzük, hogyan kezdeményezzünk párbeszédet a kamaszokkal anélkül, hogy tolakodók lennénk, vagy – épp ellenkezőleg – hiányolnák a jelenlétünket. Mert a szexualitásról beszélni kényes feladat. Mindenkinek megvan a maga egyedi története. Minden gyerek eltérően működik, és minden szülő más. Vannak olyan hibák, amelyeket jobb elkerülni, olyan dolgok, amelyeket jobb nem mondani, ám a csend is fájó lehet, a problémákkal pedig szembe kell nézni. Valóságos élethelyzetek elemzését olvasva jobban megérthetjük, hogyan álljunk hozzá a kamaszok érzelmi neveléséhez, és hogyan legyünk képesek hatásosabban szót érteni velük.

Olvashatunk arról is, hogyan támogathatjuk gyerekeink önmegfigyelését. Mit kell elsajátítaniuk ahhoz, hogy készen álljanak, amikor eljön az első csók pillanata? Mit kell tudniuk, mit kell csinálniuk, és milyennek kell lenniük ahhoz, hogy szembesüljenek az első szerelemmel?

Végezetül felteszünk magunknak néhány kérdést. Mit kívánunk a gyerekeinknek az érzelmi életükben? Milyen szerelmi ideálra akarjuk nevelni őket? Hol kezdődik az ő szabadságuk? Milyen mintákat szeretnénk, ha követnének, amikor a szerelemről fantáziálnak?

A második rész (Érzelmek) szenvedélyes és lelkesítő utazás negyven első csók történetébe. Értékes anyag szülők számára, amelyet megoszthatnak gyerekeikkel. Egymásra mit sem hasonlító történetekről van szó. Húsz elbeszélés főszereplője fiú, húszé pedig lány. Némelyik élmény pozitív, némelyik negatív. Akadnak köztük szép csókok, lopott csókok, rögtönzöttek és eltékozoltak, amelyek kisebb-nagyobb hegekként maradtak meg a csókot átélők emlékezetében. Nagy teret szenteltünk ezeknek a történeteknek, mert konkrét helyzetekből kiindulva mind a felnőttek, mind a gyerekek arra tudnak összpontosítani, hogy felkészülten érje a kamaszokat e pillanat, a vele járó érzelmekkel, félelmekkel együtt. Ezenfelül e történetek alkalmat adnak a családi párbeszédre, hiszen olyan helyzetekről van szó, amelyek nem érintenek minket közvetlenül, ám bárkivel megeshetnek. Ily módon közösen elgondolkodhatunk az első csók előtti és utáni helyzetről, és ez segít tudatosabb döntéseket hozni.

Amikor a megfelelő szavakat kerestük, amelyek nyomán elkezdődhet e kényes és értékes párbeszéd, arra a sok-sok kamaszra gondoltunk, akikkel naponta találkozunk. Igyekeztünk elképzelni leendő olvasóink gyerekeit is, akik egytől egyig különbözők: félénkek, kíváncsiak, csendesek, gondolataikba merülők, rémültek, izgatottak… A jelzők listája a végtelenségig folytatható. És hogy azoknak a hangja is megszólaljon az elbeszélésekben, akik éppen ebben az életkorban vannak, a gyerekeinkhez fordultunk segítségért, akik az ebben a könyvben szereplő különböző életkorokat képviselik.

A tízéves Caterina még testben-lélekben kislány, és úgy gondol az érzelmekre és a szexualitásra, mint távoli, felfedezésre váró világra. Mindkét nemű gyerekekkel játszik, de a legjobb barátnői kislányok. Nyílt kérdéseket tesz fel, és el sem tudja képzelni, mennyit kínlódunk, hogy megválaszoljuk őket. Ha pedig a magyarázatunk nem világos, megmondja. Minden érdekli, mindent tudni akar. Figyeli a nagyobb testvérei beszélgetéseit, és ha ők nevetnek valami kétértelmű dolgon, ő is velük nevet, még ha nem is mindig érti pontosan, miért.

A tizenkét éves Pietro minden szempontból lenyűgöző, a hurrikán erejével megáldott kiskamasz. Kezdi felfedezni, hogy a körülötte levő világ fiúkból és lányokból áll, és olykor kölcsönös vonzalom támad közöttük, amely cédulákban, titkos találkákban és randevúkban nyilvánul meg. Időnként valamelyik barátja járni kezd valakivel, s még akár meg is csókolja a barátnőjét, őt viszont ezek a dolgok még nem érdeklik. Velünk, szülőkkel nem beszél harminc másodpercnél tovább szerelemről és szexről. Ugyanakkor már érti a kétértelmű célzásokat, s amikor mindenki nevet, ő még hangosabban teszi ezt, miközben elégedetten néz a nagyokra. Látszólag nagyon magabiztos, ám elég egy apró kisiklás, és máris kinyújtja a kezét, erős támaszt keresve, hogy visszanyerje egyensúlyát. Bízik bennünk, és nem fél segítséget kérni tőlünk, amikor szüksége van rá.

A tizenöt éves Alice virágzó kamasz lány. Apa kezdettől fogva azt mondogatja neki és a kishúgának is, hogy ha egy nap a fiújukkal állítanak be, lelövi az elvetemültet. A lányok szívből kacagnak ezen. Alice számára teljesen normális dolog egy fiúra gondolni. Sok barátnője van, képes mély kapcsolatokat teremteni, elnyeri mások bizalmát, tanácsokat ad, s akkor beszél a szerelemről, amikor mi nem halljuk. Ha rajta múlna, sohasem lenne itthon, hiszen a világ oly szép, és ő vágyik arra, hogy megismerje. Mély szeretettel néz ránk, de csak futólag, hiszen mindig siet valahova. Akkor és úgy mesél a dolgairól, amikor és ahogy akar. Most ismerkedik a szerelemmel, tán csak egy pillanatra, tán hosszabban. Bölcs és olykor meggondolatlan, megbízik másokban, felfedez, igyekszik mindent maga csinálni, mindenről maga gondolkodni, mi pedig tudjuk, hogy egy kicsit szemmel kell tartanunk, egy kicsit pedig bátorítanunk kell.

A tizennyolc éves Jacopo már kész férfi. Némiképp szenved a felnőtté válástól, hiszen mind ez idáig nagyon is élvezte az életet, az a gondolat pedig, hogy mostantól megnő a felelőssége, egyáltalán nem nyűgözi le. A felnőtt szerelem életkorába lépett, de egyelőre jobban szereti a focit és a barátai társaságát. Efféle fontos kérdéseken jár az esze: Ki lesz a válogatott edzője?; Mi leszek, ha nagy leszek?; Hogyan tudom teljesíteni, amit vállaltam?; Miért kell felkelnem a kanapéról? Jacopo egyszerre érzékeny és szétszórt. Képes éretten beszélni, és fellelkesül, amikor olyasmiről beszél, amiért rajong. Olykor egy kicsit a felhők felett jár, és látszólag nem figyel arra, ami körülötte van, aztán egyszer csak mégis nagyon jól látja a dolgokat, és beható, mély meglátásai vannak. Remekül képes megragadni a kínálkozó alkalmakat. Nem tudjuk, ír-e szerelmes leveleket, de biztosan mindennap ír valamit azon a fociról szóló Instagram-oldalon, amelyet a barátaival hozott létre.

Ők a gyerekeink, mindannyian eredetiek és egyedülállóak. Rengeteg energiát követelnek tőlünk, mi pedig büszkeséggel figyeljük, ahogyan felnőnek, s nap nap után a szemünk láttára alakulnak át. Úgy döntöttünk, a velük készített interjúkkal kezdjük ezt a könyvet, mert a szexuális nevelés elsősorban párbeszéd, amely során szívből jövő közvetlenséggel próbálunk meg beszélni a szerelemről. Válaszaikat az ő felhatalmazásukkal jelentetjük meg. Mindenkinek azt javasoljuk, hogy ha még nem próbálta, tegye fel ugyanezeket a kérdéseket a gyerekeinek, s meg fog lepődni a válaszokon. Hallgassuk figyelmesen, mit mondanak, és ha más-más korú gyerekeink vannak, próbáljuk megfigyelni a különbségeket!

Jó olvasást kívánunk!

A kamaszok,
az első csók és a szerelem

Interjú a gyerekeinkkel

Jacopo
(tizennyolc éves)

– Meséljenek a szülők a gyerekeiknek a szerelemről és az első csókról?

– A legfontosabb az a légkör, amelyet teremtenek. Ha egy gyerek szeretetteljes közegben nő fel, lesz valamiféle elképzelése a szeretetről, amelyet magával visz. Nagyon fontosak a kis dolgok. Még a szavaknál is fontosabbak. Az apró gesztusok, az odafigyelés, ahogyan a másik ember felé fordulunk. Erősködni, hogy mi toljuk a párunk helyett a babakocsit az emelkedőn, reggel korán kelni, hogy hagyjuk pihenni a másikat, már jó előre születésnapi meglepetéseket tervezni, megkérdezni, milyen volt a párunk napja. Fontos, hogy a szülők példát mutassanak a gyerekeiknek a működőképes kapcsolatra.

– Voltál már szerelmes?

– Nem.

– Csókolóztál már?

– Ez az én dolgom.

– Mit jelent számodra az első csók?

– Olyan, mint a többi első alkalom: amikor megtörténik, esetleg nem is tulajdonítasz neki jelentőséget, de aztán erős emlék marad, mert az volt az első alkalom.

– Mi jut eszedbe, ha apa első csókjára gondolsz?

– Úgy képzelem, hogy meglehetősen sokára történt meg, mert ő mindig nagyon komolyan vesz mindent. Biztos vagyok abban, hogy nem egyszerűen a csók kedvéért adta, hanem nagyon is átélt első csók volt.

– És ha anya első csókjára gondolsz?

– Azt hiszem, az egy kicsit kevésbé volt komoly, abban az értelemben, hogy nem töprengett rajta annyit, mint apa. Szerintem elég hamar megtörtént, mondjuk, a gimi első évében. Anya imádott szórakozni, a szó jó értelmében. Egy kis könnyedség fiatalkorban sosem árt.

– Mit nem szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Túl sokat kérdeztek, és gyakran kínosakat. Vagy ostobaságokat, mint például: „És mit érzett a kis szíved?”

– Mit szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Minthogy olyan szüleim vannak, akik jól ismerik az érzéseket és a szavakat, jó dolog megosztani egymással a gondolatainkat, amikor gondjaim vagy különleges igényeim vannak.

– A szülőknek kérdezniük kell a szerelemről a gyerekeiket?

– Igen. Megesik, hogy nem kapnak választ, de ettől még fontos, hogy kérdezzenek.

Három tanács szülőknek, hogyan beszéljenek a szerelemről és a szexualitásról a gyerekükkel.

1. Meg kell tanulni napirenden tartani a párbeszédet ezekről a témákról, már a gyerekek kicsi korától kezdve. Aztán persze ahogyan nőnek a gyerekek, főleg a fiúk, folyamatosan elszakadnak a szülőktől, de ez normális. Nem beszélnek már természetes módon szerelemről és szexualitásról. Ám ekkor is fontos nyitva tartani egy kommunikációs csatornát. Még ha nem nyílik is meg egy kamasz, újra a szüleihez fog fordulni, amikor biztos pontra lesz szüksége, mert bízik bennük, és tudja, hogy képesek segíteni rajta.

2. Ha a szülők szeretik egymást, mutassanak példát a működőképes szerelmi kapcsolatra.

3. Ne követeljék, hogy a gyerekeik meséljenek el mindent, mert mindent csak a legjobb barátainak mesél el az ember. A szülők nem barátok, ők szülők.

Három tanács egy fiúnak vagy egy lánynak, aki az első csókra készül.

1. Gondoljátok át alaposan, megéri-e. Rengeteg csókban lesz még részetek, de első csók csak egy van. Ne tékozoljátok el!

2. Ne tépelődjetek azon, hogy valamit rosszul fogtok csinálni, és ne bízzatok azokban, akik meg akarják tanítani nektek, hogyan kell. Élvezzétek a pillanatot, és minden remekül megy majd!

3. Ápoljátok az emléket, gondoljatok vissza rá, meséljétek el, kötődjetek hozzá érzelmileg, ne mossátok egybe a többivel, legyetek tisztában az értékével!

Alice
(tizenöt éves)

– A szülőknek mesélniük kell a gyerekeiknek a szerelemről és az első csókról?

– Igen, anélkül hogy tolakodók lennének, vagy túl közvetlen kérdéseket tennének fel.

– Voltál már szerelmes?

– Nem.

– Csókolóztál már?

– Szerintetek válaszolok erre? Hogy mindenki elolvassa? Amúgy úgyis tudjátok.

– Mit jelent számodra az első csók?

– Számomra egy átmenet, amelyet saját magad élsz át, még mielőtt egy másik emberrel tennéd.

– Mi jut eszedbe, ha apa első csókjára gondolsz?

– Az ő első csókja szerintem már egy életre szólt. Régóta várt és készült rá.

– És ha anya első csókjára gondolsz?

– Anya lazább volt, jó értelemben. Ő is komolyan vette, de számára egy csók olyasmi volt, ami megtörténhetett, csak úgy.

– Mit nem szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Amikor mesélek valamit, ami már eleve nehezemre esik, még mielőtt a végére érnék, máris éreztetitek velem, hogy nem értetek egyet, vagy nem tetszik, amit mondok. Ha úgy érzem, hogy ítélkeztek felettem, vagy nincs igazam valamiben, elmegy a kedvem attól, hogy folytassam. És nem szeretem, amikor anya kérdez valamit a fiúkról, mert úgy érzem, muszáj beszélnem. Szívesen mesélek anyának a dolgaimról, de én akarom rászánni magam. Utálom, ha úgy érzem, kényszerítenek. Apával egy kicsit nehezebb. Ő ennyi idős korában más volt, mint én. Komolyabb. Nem szeretem, amikor poénkodik a fiúkon.

– Mit szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Amikor anyával beszélgetek, érzem, hogy örömmel meghallgat. Ez nagyon jó érzés. Apával viszont akkor beszélek, ha nagyobb problémám van. Nagyon bízom a tanácsaiban. És legfőképp, ha beszélek vele arról, ami bánt, utána jobban érzem magam.

– A szülőknek kérdezniük kell a szerelemről a gyerekeiket?

– Ha mindenképp beszélni akarnak róla, mesélhetnek valamit magukról, arról az időről, amikor ők voltak fiatalok. Aztán ilyesmivel próbálkozhatnak: „És veled mi a helyzet? Történt már veled is hasonló?”

Három tanács szülőknek, hogyan beszéljenek a szerelemről és a szexualitásról a gyerekükkel.

1. Ne akarjanak mindenre választ kapni, legalábbis ne azonnal!

2. Ne faggatózzanak mások jelenlétében!

3. Ne vágjanak képeket, ne tegyenek megjegyzéseket, ne poénkodjanak!

Három tanács egy fiúnak vagy egy lánynak, aki az első csókra készül.

1. Légy biztos abban, hogy az előtted álló ember a megfelelő!

2. Éld át teljesen az érzést, a csók legyen tiszta és józan!

3. Azért tedd meg, mert tényleg akarod, ne azért, mert mások győztek meg róla!

Pietro
(tizenkét éves)

– A szülőknek mesélniük kell a gyerekeiknek a szerelemről és az első csókról?

– Szerintem igen, mert ha kapcsolatot akarsz egy lánnyal, de nem tudod, hogyan közelítsd meg, a szüleiddel kell beszélned, ők adnak tanácsot.

– Voltál már szerelmes?

– Nem.

– Csókolóztál már?

– Nem.

– Mit jelent számodra az első csók?

– Nagyszerű élmény, amely különböző életkorokban esik meg, némelyekkel kiskorukban, némelyekkel felnőttként.

– Mi jut eszedbe, ha apa első csókjára gondolsz?

– Nem nagyon emlékszem rá, de biztos fontos csók volt, mert még mindig férj és feleség vagytok.

– És ha anya első csókjára gondolsz?

– Ugyanaz.

– Mit nem szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Amikor csak én magam vagyok jelen, tulajdonképpen nem zavar semmi. De ha mások is ott vannak, mondjuk, a barátaim, és mondtok valamit, attól zavarba jövök.

– Mit szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Szeretem, amikor segítetek felfedezni azt, amit még nem tudok. Sok mindent megértettem ezekben az években. Nyugodtan teszek fel kérdéseket nektek, végül is ez a dolgotok.

– A szülőknek kérdezniük kell a szerelemről a gyerekeiket?

– Kérdezhetnek, de nem túl sokat, különben a gyerekek tolakodásnak veszik.

Három tanács szülőknek, hogyan beszéljenek a szerelemről és a szexualitásról a gyerekükkel.

1. Beszéljenek róla, de ne olyankor, amikor mindenki izgatott, hanem, mondjuk, lefekvés előtt, amikor mindenki nyugodt, és jobban lehet beszélgetni.

2. Legyenek nagyon pontosak és világosak, különben csak összezavarják a gyerekeket.

3. Hívjanak segítségül egy könyvet, mert nem lehet mindent pusztán szavakkal elmagyarázni. Mivel fontos, hogy jól átadják a mondanivalójukat, használhatnak egy könyvet a példákra.

Három tanács egy fiúnak vagy egy lánynak, aki az első csókra készül.

1. Éld át igazán, mert fontos pillanat!

2. Szorítsd magadhoz a fiút vagy a lányt, akit megcsókolsz!

3. Ne meséld el fűnek-fának, mert van, ami magánügy!

Caterina
(tízéves)

– A szülőknek mesélniük kell a gyerekeiknek a szerelemről és az első csókról?

– (nevet) Nem tudom. Szerintem jó, ha adnak tanácsokat.

– Voltál már szerelmes?

– Megőrültetek?

– Csókolóztál már?

– Elment az eszetek? Amúgy attól függ. Puszit a barátnőimnek, anyának és apának adtam már. Csókot soha.

– Mit jelent számodra az első csók?

– Az első csók számomra az első gesztus, amellyel elmondod, hogy tényleg szerelmes vagy.

– Mi jut eszedbe, ha apa első csókjára gondolsz?

– Anyának adtad? Egymást csókoltátok meg először, nem? Szerintem amikor megcsókoltad, arra gondoltál: „Ő életem szerelme, sosem fogom elhagyni.”

– És ha anya első csókjára gondolsz?

– Apával volt? Ha nem apa volt, akkor biztosan csak úgy megcsókoltál valakit. Aztán egy idő múlva az igazit kerested, és megtaláltad apát.

– Mit nem szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Elég gusztustalan nekem, amikor filmjelenetekben azt látom, hogy azok ketten izgalomba jönnek, és furcsa hangokat adnak ki. De veletek beszélgetve megértettem, hogy ha nem csináltátok volna azt a dolgot, én sem lehetnék, szóval szerintem az a dolog nagyon fontos. Nem igazán szeretem látni a jelenetet, de nagyon jó dolog.

– Mit szeretsz, amikor érzelmekről és szexualitásról beszélsz velünk?

– Nagyon kíváncsi vagyok, ezért mindig sokat kérdezek, hogy többet tudjak. Eleinte azt hittem, ti sosem csináltátok azt a dolgot, de amikor elkezdtem kérdezősködni róla, rájöttem, hogy ez normális, és minden szülő csinálta. Igaz? Szeretem, hogy amikor erről beszélek veletek, nyugodtak vagytok.

– A szülőknek kérdezniük kell a szerelemről a gyerekeiket?

– Nem kell, hogy a mániájuk legyen, mondjuk, hogy naponta megkérdezzék suli után: „Összejöttél valakivel? Tetszik valaki?” Ha esetleg azt látod, a fiad elmegy valahova egy lánnyal, ne azt mondd neki: „Együtt jársz ezzel a lánnyal?” Inkább azt mondd: „Érdekel?” De ne rögtön, csak egy idő után, és csakis akkor, amikor a gyerekek már nagyobbak, úgy tizenkét évesek.

Három tanács szülőknek, hogyan beszéljenek a szerelemről és a szexualitásról a gyerekükkel.

1. Ne legyél mérges, mert ha mérges vagy, úgy nem igazán lehet beszélgetni.

2. Sose mondd neki: „Aha, szóval tetszik neked (az, aki szerintük tetszik a gyereküknek).” Lehet, hogy egy évszázaddal ezelőtt tetszett, most meg utálja.

3. Amikor egy gyerek azt mondja a szülőnek, „tetszik az a lány, nem tudom, mit csináljak”, sose mondjátok azt, „azonnal hagyd ott, nem rendes ember”, ha csak egyszer láttátok vagy alig beszéltetek vele. Meg kell jól ismerni, mielőtt bizonyos dolgokat mondunk. Mondjuk, ha iszákos vagy rossz dolgokat csinál, az más, de első látásra sosem szabad így beszélni.

Három tanács egy fiúnak vagy egy lánynak, aki az első csókra készül.

1. Nyelves csókot adj!

2. Higgy benne teljesen! Sose add az első csókot olyannak, akiről nem hiszed, hogy ő az igazi!

3. Legyen jó szagú a leheleted!

Első rész
Gondolatok

1. fejezet
Beszélgessünk, beszélgessünk, beszélgessünk!

Kényes téma

Már a gondolatára is halálra rémülünk annak, hogy a gyerekeink szexuálisan aktívak lesznek. És ez rendjén is van így. „Anya, átmehetek ma délután Lucához?” „Apa, ma este jön Laura, és megnézünk egy filmet a szobámban.” A kamaszok, ki előbb, ki utóbb, új kapcsolatokat fedeznek fel, s mi nem vagyunk jelen, sőt, távol tartanak minket, és azt kérik, bízzunk meg bennük. Mi pedig megrémülünk. Ahogy a gyerekeink nőnek, s egyre önállóbbak és kezdeményezőbbek lesznek, számtalan kétség és félelem kezd el gyötörni minket. Félünk attól, hogy szenvednek majd, hogy nem az igazi lányt vagy fiút választják, hogy felületesek lesznek a kapcsolataikban. Beférkőznek gondolatainkba azok a lehetséges „nem kívánt következmények” is, amelyek feltételezett szexuális tapasztalataikkal járhatnak. Hogyan reméljük tehát, hogy amikor elérkezik a pillanat, a lehető legjobb módon élik meg érzelmeiket és szexuális tapasztalataikat?

Fontos, hogy világos iránymutatást adjunk a szükséges óvintézkedésekről, amikor úgy döntenek, szexuális kapcsolatba kerülnek valakivel. A szexuális nevelés azonban ennél összetettebb és bonyolultabb. Aki ezt a könyvet olvassa, nyilvánvalóan nem könnyű tanácsokat keres, inkább el akarja kísérni gyerekeit azon az úton, amelyre már jóval előbb rálépnek, és amely jóval szerteágazóbb. Ez az utazás tettekből, szavakból és gondolatokból áll össze.

Valószínűleg az érdekli leginkább e könyv olvasóit, hogyan tanítsák meg gyerekeiknek, hogy a szexualitás egyedi és megismételhetetlen dolog az életükben. A jó hír az, hogy sokat tehetünk ezen a téren. Manapság a szex már nem tabu, ezért mi, a harmadik évezred szülői megtehetjük (sőt, meg is kell tennünk), hogy megmutatjuk a kamaszoknak, miképp lássák és éljék meg pozitív módon. Ha a nemiség érinthetetlen téma számunkra, amelyről csak ritka pillanatokban beszélünk, amellyel nem állunk bensőséges viszonyban, vagy amely félelmet és zavart kelt bennünk, akkor hogyan tekinthetnének rá a gyerekeink úgy, mint felnőtté válásuk egyik eszközére, amely segít jobban megismerni és megtalálni önmagukat? Milyen üzenetet közvetítünk nekik, ha a szexről és a hozzá kapcsolódó érzelmekről szóló mindenféle beszédet érzékeny, kínos témaként kezelünk, és át akarjuk passzolni valakinek a feladatot?

Mindannyiunkkal megesett már, hogy egy váratlan kérdés a sarokba szorított minket, és nem találtuk a megfelelő szavakat. Ez teljesen érthető. Egy este például, miközben mindannyian együtt néztünk egy vígjátékot, s egy jelenetben két ember szeretkezett, a tízéves lányunk undorodva megkérdezte: „Ti is csináljátok ezt a dolgot?” A nagyobb testvérek a bajuszuk alatt mosolyogtak, mintha azt mondanák: „Na, ebből hogyan másztok ki?” Mi egymásra néztünk, hogy eldöntsük, kit illet a válaszadás joga, majd megerősítettük: „Persze. Nagyon jó dolog, és minden olyan pár csinálja, amelyben két ember szereti egymást.” A lányunk arckifejezése mit sem változott. „Szeretnél még valamit tudni?” – biztattuk. Nemmel felelt, és azt mondta, nézzük tovább a filmet. Minden kérdés kihívás, de egyúttal lehetőség is arra, hogy hidat építsünk magunk és a gyerekeink közé, s megtaláljuk azt a közös területet, ahol találkozhatunk.