A regény fikció, melyet valódi személyek és események inspiráltak, a sztorit pedig BB Easton 44 fejezet 4 férfiról című kötete vezette fel. Bár a környezet és a legtöbb bemutatott szituáció igaz történéseken alapul, a fizikai tulajdonságokat és a szereplők nevét (BB-n kívül, természetesen) megváltoztatták, hogy eltitkolják a valódi kilétüket, és védjék a személyiségi jogaikat. Bárminemű hasonlóság egy igazi személlyel pusztán a véletlen műve lehet.

A káromkodások, az enyhe erőszak, a részletes szexuális tartalmak, valamint a fiatalkorú bűnözés és droghasználat témái miatt ezt a könyvet nem ajánljuk a tizennyolc éven aluliak számára – sőt, valószínűleg teljesen el kellene rejteni előlük.

Ezt a könyvet annak a fiúnak ajánlom, aki annyira hercegnőként bánt velem, hogy soha többé nem randiztam még egy békával.

Köszönöm, Hans! Szerelmed megtörte a varázst.

Bemutatkozás

Az emberek szeretik megkérdezni tőlem, hogy mennyi igaz, és mennyi csupán kitaláció abból, ami regényeimben történik. Erre nehéz válaszolni, mert minden jelenet valóban megtörtént eseményeken alapul. A szereplők kilétét megváltoztatom, sőt talán az idővonalat vagy a szituációk részleteit is megkavarom, hogy jobban folyjon a történet cselekménye, azonban az alapvető tartalom majdnem mindig konkrét, megtörtént eseményekre épül.

Ennek ellenére néhány könyv igazabbra sikerül, mint mások. Ez a történet, amit most fogok elmesélni neked, a legőszintébb dolog, amit valaha írtam. Miközben ezen a regényen dolgoztam, kiderült, Hansszal való kapcsolatom alapból annyira nyálasan romantikus, annyira abszurd, annyira várakozással teli volt, hogy egyszerűn nem maradt benne hely a túlzásoknak. Ez modern kori tündérmese, amely arról szól, milyen első látásra beleszeretni valakibe, és természetesen nem maradhattak ki belőle a virágzó kastélyok, a távoli földek és a boszorkányok sem. Csakhogy az én mesémben a herceg tetovált basszusgitáros, a hercegnő pedig bakancsot hord, és a boldogan élnek, míg meg nem halnak befejezés egyáltalán nem garantált.

Üdvözöllek az én valódi rocksztárrománcomban. Élvezd az utazást!

1. rész

1.

1999. július

Még soha nem szórakoztam olyan jól, mint akkor, de olyan rettenetesen másnapos sem voltam még soha.

Összezavarodva, hányingerrel küzdve ébredtem egy orgonalila szobában, melynek faláról elkezdett leválni az Én kicsi pónim matrica. A nap sugarai kéretlenül betörtek az összehúzott sötétítőfüggöny résén, és égették a szememet. A fedetlen bőrömet érintő takarótól viszkettem. Szinte megfojtott. Ráadásul a szám olyan volt, mint egy sörösüveg belseje, amit hamutálként használtak.

Pfuj.

Az alkoholtól elködösült elmémet kutattam, hátha találok valami magyarázatot, miért ébredtem egy lovaktól hemzsegő varázslatos birodalomban. Elkezdett rémleni az elmúlt este néhány mozzanata, de minden homályos volt. Mintha szétszóródott polaroid képeket nézegettem volna, amiket házibuliban készítettek – fekete rúzsos, fekete ruhás kamaszokat láttam, akik a sötétben vonaglottak. Házibuli. Gót Lány, a sulis barátnőm a ház tulajdonosának karján lógott – egy nyurga, Medvecukor úr kinézetű seggfej oldalán pöffeszkedett, akit Stevennek hívtak. Söröshordó volt a konyhában. Egy heavy metal banda játszott a nappaliban. Azt hiszem, valami Phantom akármicsoda volt a nevük. Phantom Limb? És volt ott egy pasi. Magas srác kócos, fekete hajjal és tele horrorfilmes tetoválással.

Ő volt az egyetlen fickó, aki nem viselt bőrruhát vagy rúzst.

A basszusgitáros.

Szívverésem kihagyott egy ütemet, ahogy eszembe jutott, hogyan viselkedett, amikor beleütköztem a söröshordónál.

– Szia, Csingiling! Mész valahova?

Amikor az a hatalmas, ijesztő külsejű rohadék rám mosolygott, olyan volt, mintha valaki megnyomott volna rajta egy gombot, és egész viselkedése megváltozott. Sötét vonásai ellágyultak. Szemében valami megmagyarázhatatlan felismerés csillogott, és két imádnivaló gödröcske jelent meg az arcán. Úgy nézett rám, mintha engem keresett volna.

Mielőtt bocsánatot kérhettem volna az ütközésünkért, a basszusgitáros egyszerűen elnevette magát, és a hóna alá vett. Klikk. Úgy illettem hozzá, mint valami puzzle-darab. Aztán bekísért a nappaliba, és az ölébe húzott. És az este fennmaradó részét ott töltöttük. Két boldog rocker, elveszve a gótoktól hemzsegő tenger közepén.

– Szóval hogy hívnak, Csingiling? – A gödröcskés arcú ördög rám vigyorgott, miközben hanyagul dörzsölte a combomat hüvelykujjával.

– BB – nyögtem ki. Megköszörültem a torkomat, és megpróbáltam újra válaszolni, miközben kényszerítettem magam, hogy belenézzek a kék szemébe. – BB vagyok. Szia!

– Szóval méhecske, miért mentél a konyhába sörért?

Dühöt mímelve elmosolyodtam.

– Hát, ki más hozott volna...

– Én – szakított félbe vigyorogva. – Van egy olyan érzésem, hogy ezentúl mindig én fogok piát hozni neked.

Felmordultam, és kétségbeesetten igyekeztem megőrizni hidegvéremet, miközben válaszoltam:

– Azt se tudom, hogy ki vagy.

Mr. Magas, Sötét és Tetovált vigyorogva nézett rám. Fehér fogsora csillogott. Elmélyültek a gödröcskéi. Felgyorsult a szívverésem. Izzadni kezdett a tenyerem.

– Hans vagyok – felelte kedvesen, minden önhittség nélkül. – A basszusgitáros.

Hans egész este le nem vette rólam a tekintetét, ahogy a kezét sem – nem, mintha bántam volna. Ahogy megérintett, rám nézett, beszélt hozzám... nem olyan volt, mintha megpróbált volna bejutni a bugyimba; hanem mintha már járt volna ott... ráadásul mintha még a szüleimnek is bemutattam volna.

Lóherére szegeztem a tekintetem, a rózsaszínű levendulalila sörényű pónira, és arra gondoltam: Biztos Hamupipőke is ezt érezte a bál után. Csakhogy nekem még üvegcipellőm sincs, hogy bizonyítani tudjam, valóban megtörtént. Ráadásul szinte biztos vagyok benne, hogy Hamupipőke nem volt ennyire másnapos.

Lóhere szomorú lószemmel meredt vissza rám. Azt kívántam, bárcsak teljesen levált volna a falról, hogy menjen, és hozzon nekem fájdalomcsillapítót. Lüktetett a fejem.

Felnyögve az államig húztam a pónilovakkal tarkított poliészter takarót, és oldalra fordultam.

Majd nekiütköztem egy testnek.

Sikkantva hátrahúzódtam, és a kelleténél egy pillanattal később jutott el az agyamig, hogy a keskeny ágyon a két ember miatt nem volt hova menekülni. Mihelyst éreztem, hogy lecsúszok az ágy szélén, kinyújtottam a kezem, és megragadtam az első dolgot, amit értem.

Egy kar volt az. Ráadásul rémálomképekhez hasonlatos ábrákkal volt televarrva. Hellraiser, Jason, Freddy és Pennywise vicsorogtak rám, ahogy az arcukat karmoltam, miközben igyekeztem megakadályozni, hogy a földre pottyanjak.

A kar megfeszült, és a tulajdonosa el akarta rántani tőlem, de én úgy kapaszkodtam belé, mintha az életem múlt volna rajta. A mozdulattól visszakerültem a matracra, ahol egyenesen belefejeltem váratlan hálótársam meztelen mellkasába.

Mély, mégis kisfiús nevetés vibrált az arcom alatt.

– Halálra ijesztettél! – röhögött a szörnyeteg, miközben tetovált karjával átölelte a vállamat, és közelebb húzott magához. A gesztus és a testéből áradó meleg megolvasztotta a csontjaimat.

– Te ijesztettél halálra engem! – kuncogtam, ahogy rácsaptam a mellkasára. Fel akartam ülni, hogy alaposan szemügyre vegyem, hogy megbizonyosodjak a létezéséről, és milliónyi kérdést feltegyek neki az előző éjszakáról, de nem tudtam. Még nem.

Először muszáj volt megengednem, hogy átöleljen.

Majdnem doromboltam, ahogy hozzábújtam, és átkaroltam meztelen felsőtestét. Már csaknem három hónap telt el azóta, hogy utoljára fiú bőrét tapintottam ujjbegyeimmel, hogy éreztem az arcomon mellkasának emelkedő és süllyedő ritmusát. Nem hagytam ki az összebújást ilyen sokáig... hát, általános iskola óta?

Amióta csak az eszemet tudom, mindig volt pasim. A fiúktól megkaptam két kedvencemet: a figyelmet és a szeretetet. Otthon mindkettővel elárasztottak, mivel két odaadó hippi egyetlen gyermeke vagyok. Azonban amikor eljöttem hazulról, a fiúkkal elégítettem ki szeretetéhségemet.

Fiúkkal, fiúkkal, fiúkkal.

Persze, ahogy minden droggal lenni szokott, az ára ennek is folyamatosan emelkedett. Először csókkal fizettem az összebújásért, és megengedtem, hogy a szoknyám alá nézzenek. Később a testem lett a kedvelt fizetőeszköz, ugyanakkor dílerjeim szemrebbenés nélkül elfogadták a vért és a könnyeket is. Amikor idő szűkébe kerültem, előfordult, hogy saját szívemből faragott zálogokat ajánlottam fel nekik, lelkem díszcsomagolásba bugyolált szellemét. Bármire képes lettem volna, csak ne szűnjön meg a szeretet és az odafigyelés.

Az év májusában három törött bordával és egy átszúrt tüdőlebennyel fizettem.

Soha nem tudtam, mikor kell kiszállni egy kapcsolatból.

Mélyen belélegeztem a férfias illatot – cigaretta, füst és izzadtság. A rock and roll illata.

Bőrkeményedéses, basszusgitáros ujjak siklottak fel és le csupasz karomon, amitől csupa libabőr lettem. A felnőtt férfi borostája karistolta a homlokomat. Egyenletes szívverése lüktetésétől úgy éreztem, mintha már ismertem volna az ütemet az arcom alatt.

Atyaég, milyen másnapos voltam.

Mintha még mindig állatira be lettem volna rúgva.

A mellkasába mosolyogtam – hagytam, hogy tekintetem végigvándoroljon kockás hasának minden domborulatán, ami kilátszott a takaró alól –, és nem tudtam elhinni, hogy ez ugyanaz a férfi volt, mint aki az előző este szinte megijesztett. Lehet, hogy úgy nézett ki, mint egy piercinges, tetovált, heavy metalra tomboló vadállat, de igazából ölelni való plüssmedve volt.

Végül felsóhajtva ülő pozícióba tornásztam magam. Az óriás kedves, farmerkék szemmel meredt rám, ráadásul olyan sűrű és fekete szempillája volt, mintha festette volna magát, amitől szívverésem kihagyott egy ütemet. A szeme és a szája – amit összepréselt, mintha a nevetéssel küzdött, vagy szeretett volna megcsókolni – elárulták egyébként komoly külsejét. Főleg a napfényben.

Hans kurva aranyos volt.

Hans.

Muszáj lesz emlékeznem, hogy később megkérdezzem a vezetéknevét... meg a telefonszámát... és kérjek tőle néhány gyereket, mielőtt elmegyek.

Gyereket. Ó, basszus. Ugye, mi nem...

Lepillantottam, és gyorsan felmértem magam.

Ruhák?

Még rajtam.

Emlékek a késő esti dugásról?

Egy sem.

Sajgó vagina attól, amit ez a szexisten feltételezhetően a gatyájában rejteget?

Nem. Semmi.

A francba!

– Mit keresel itt? – kérdeztem szélesen vigyorogva, miközben igyekeztem kiverni a fejemből, hogy milyen ocsmányul festhetek másnaposan.

– Aludtam... amíg valaki bele nem mélyesztette a kibaszott karmait a karomba. – Hans a bicepszére nézett. – Meglep, hogy nem vérzek.

Kinevettem.

– Tudod, ahhoz képest, hogy Freddy Krueger van a karodra tetoválva, elég puhány vagy.

– Azt hittem, Freddy Krueger támadott meg – piszkált Hans oldalra fordulva, és a kezére támasztotta a fejét. – Tudod, meg szokta várni, amíg elalszol. – Hans alfelét a világ leglányosabb takarója rejtette el a szemem elől, azonban a felsőteste...

Csorgott tőle a nyálam.

Miközben próbáltam visszanézni rá, valami megragadta a figyelmemet.

– Mi az? – kérdeztem a nem tetovált karjához emelve a kezemet.

Hans felém nyújtotta a karját, és ő is pont olyan kíváncsinak tűnt, mint én. Kék tintával több sornyi szót firkáltak az alkarja belső felére.

Együtt olvastuk el néma csendben.

Megsúghatom, amikor átszántják az eget,

Hová esnek a hullócsillagok, mikor otthagyják az estet.

Tudom, hogyan csillognak infravörösen.

Tudom, mert egy lezuhant, és az ágyamba esett.

Hans szégyenlősen rám mosolygott, és vállat vont.

– Gondolom, azután írtam, hogy kiütötted magad tegnap este.

Gondolom, azután írtam, hogy kiütötted magad tegnap este?

Gondolom, azután írtam, hogy kiütötted magad tegnap este!

Ez azt jelenti, hogy gondolom, azután írtam rólad, hogy kiütötted magad tegnap este? Létezik, hogy Hans Bármi-is-a-vezetékneve írt rólam egy kibaszott dalt? Szerelmesek vagyunk? Most csináltassunk egyforma tetoválást, vagy várjunk az esküvőig, és majd utána?

Ó, basszus. Téged néz. Mondj valamit, BB! Kényelmetlen helyzetbe hozod a jövendőbeli férjedet!

– Szóval ez a te ágyad?

Szép. Egyáltalán nem kínos.

– Hát, majdnem minden hétvégén itt kötök ki, úgyhogy...

Körbenéztem a dekoráción, és helyeselve bólintottam.

– Tetszik, amit kihoztál ebből a helyből.

Hans nevetve felült, és a fa fejtámlának döntötte a hátát. Még ebben a pozícióban is majdnem az ágy legvégéig ért a kinyújtott lába. Elképzelésem sem volt, hogy tudott hozzám bújva aludni ezen az apró matracon egész éjszaka.

Hans keresztbe tette tetovált karjait a mellkasán.

– Hé, ne ítélkezz! Tudod, a vérbeli rajongók is emberek.

Kuncogva forgattam a szememet.

– Oké. Ha akkora rajongó vagy, nevezz meg egy Én kicsi pónim szereplőt.

Hans körbenézett a szobában, aztán vigyorogva ismét rám nézett.

– Lobogófarok.

Váratlanul nevetés szakadt ki belőlem.

– Csillámtök.

Még jobban röhögtem.

– Fénylőfasz?

– Nincsenek golyóik – mondtam nevetve –, ahogy pöcsük sem. Mind lányok!

Hans vigyorgott, miközben én a szememet törölgettem a haspólóm szélével.

– Oké, rendben. Lebuktam – vallotta be. – Ez nem az én ágyam.

– Akkor kié? – faggattam csukladozva.

– Steven lányáé. Havonta csak néhány estét tölt itt, de amikor nincs náluk, Steven és Victoria szeretnek kirúgni a hámból.

Halványan emlékeztem, miután Hans a kelleténél eggyel többször töltötte tele a poharamat piával, hogy megkérdeztem Gót Lánytól, hol aludhatok. Végigkísérte a részeg seggemet a folyosón egy olyan helyiséghez, amit csak „Maddie szobájának” nevezett. Gondolom, Maddie egy négyéves pónirajongó. Rejtély megoldva.

– Szóval mióta vagytok barátok Stevennel?

És ami fontosabb, miért? Az a hapsi egy kibaszott mocskos tetű. Fogalmam sincs, hogy Gót Lány mi a picsát lát benne.

– Igazából Victoria barátja vagyok. Együtt jártunk középiskolába, mielőtt tavaly átiratkozott egy másik suliba.

Basszus. Nem is tudtam, hogy Gót Lánynak voltak más barátai. Főleg nem olyanok, akik ennyire dögösek. Az a ribanc titkolózott előttem.

– Jézusom. A Belvárosiba jártál? És egyszer sem csuktak le? Ez lenyűgöző. Tudod, mit mondanak arról a helyről. Ott nem leérettségiznek az emberek...

– Hanem szabadlábra helyezik őket. – Hans felvonta az egyik szemöldökét.

– Igen. – Mosolyogtam. – Szóval téged mikor helyeztek szabadlábra? – Azonnal megbántam a kérdést.

Hans arca csupa borosta volt, karját tetoválások borították, és nagyon szép felnőtt férfias testtel áldotta meg az ég. Kizárt, hogy Gót Lány évfolyamtársa. A csaj egyidős velem, ez a hapsi meg a húszas évei elején vagy közepén járhat. Mi van, ha valami tanulási zavara van, és hét extra évbe került, hogy leérettségizzen...

– Májusban.

(Ide illessz be fülsiketítő csikorgást.)

– Mármint, idén májusban? – kérdeztem, és a szokásosnál egy oktávval magasabb volt a hangom.

Hans elmosolyodott és gyanakodva méregetett.

– Iiiiigen... miért?

– Bocsánat! – Védekezőn felemeltem a kezemet. – Csak azt hittem, hogy vagy... harmincöt éves vagy.

Hans kinevetett.

– Ja, ezt sokszor megkapom.

– Hány éves vagy?

– Tizennyolc. – Hans megrázta a fejét. – Nem, várj, tizenkilenc. Bocs, múlt hónapban volt a születésnapom. Mindig elfelejtem. – Vigyorogva vállat vont, amitől legszívesebben megcsipkedtem volna a borostás arcocskáját.

– Én is májusban érettségiztem, és júniusban volt a születésnapom! – visítottam. – Haver, ez őrület! De csak tizenhét éves vagyok. Korábban végeztem.

– Ó, a picsába! – Hans csettintett az ujjaival, és feljebb ült az ágyban. – Biztos te vagy a csaj, akiről Victoria beszélt. Azt mesélte, hogy az egyik barátnője a Kelet-Atlantai Főiskolán csúnya balesetet szenvedett a vizsgák előtt, de még így is sikerült dicsérettel leérettségiznie meg minden, ráadásul a vártnál egy évvel korábban. – Hans felmérte zilált külsőmet. Tudtam, hogy a sérüléseket keresi, azonban túlfűtött tekintetétől így is táncra keltek a pillangók a hasamban. – Már jól vagy?

Végiggondoltam. Jól vagyok? Fizikailag a bordám meggyógyult. Érzelmileg elfogadtam, hogy Harley – a seggfej exem, aki vezetett – szemét állat, aki megcsalt, és akit igazából soha nem is szerettem. És pszichológiailag kezdtem megbarátkozni a ténnyel, hogy Knight, akibe tényleg szerelmes voltam, valószínűleg jobb helyen van a hadseregben, mint itt, ahol folyton kocsmai verekedésekbe keveredett, ráadásul miatta szaladtunk le az útról az exemmel. Szóval...

– Igen – feleltem mosolyogva. – Jól vagyok.

Hans most először nem viszonozta a mosolyomat.

– Mi van a fickóval, akivel együtt voltál?

Harley. Az a rohadék. Emlékeztem ártatlan kölyökkutya tekintetére, ahogy a rendőrök kivezették a kórházból, kezét elöl bilincselték meg a gipsze miatt. Mint kiderült, a seggfej épp szabadlábon volt autólopás miatt, úgyhogy amikor egy baleset helyszínén csomagtartónyi illegális fegyvert találtak, valamint LSD-t és egy kiskorú nőt, akit pisztollyal kényszerített a járműbe, nem bánt vele kesztyűs kézzel a hatóság.

Felhorkantam, és bosszúsan meredtem rá.

– Túl fogja élni.

Hans olvashatatlan arckifejezéssel meredt rám. Ez csupán egy-két másodpercig tartott, de eszembe juttatta, hogy miért ijedtem meg tőle az előző éjszaka. Amikor Hans nem mosolygott, kibaszott ijesztően nézett ki. Sűrű, sötét szemöldöke – egyikbe ezüstpiercinget tetetett – beárnyékolta szemét. Kusza, fekete haja összevissza meredezett. Ráadásul kemény, borostás állkapcsa megfeszült, ahogy még jobban összepréselte ajkát. Néhány nőnek van az a tipikus mogorva ribanc arckifejezése. Hansnak tipikus mogorva gonosztevő feje volt.

Aztán mindez eltűnt.

Visszatért a mosolya, meglágyítva a vonásait, és egyszerűen annyit válaszolt:

– Jó.

Erre Hans ledobta magáról a lila pónis takarót, és kiszállt az ágyból. Szemem elé tárult izmos teste, ahogy megfordult és fölém tornyosult, miközben nem viselt mást, csak fekete bokszeralsót, amire kis citromsárga banánokat nyomtattak.

Kigúvadt szemmel meredtem rá. Képtelen voltam tenni ellene. Annyi látnivaló volt rajta. Magas, karcsú, izmos teste volt. Szó szerint műalkotás. Egyik karját szürke-fekete tetoválások borították, míg másikon kézzel írt dalszöveg volt hullócsillagokról, amik az ágyába estek.

Az egész túl sok volt. Kényszerítenem kellett magam, hogy levegyem a tekintetem a banánmintáról, és farkasszemet nézzek vele.

Szerencsére úgy tűnt, Hans meglepő módon nem vette észre, milyen hatással van rám. Egyszerűen az ajtóra bökött kócos fejével, és annyit mondott:

– Akarsz reggelizni? Kurva éhes vagyok.

Nem rajongtam az evésért – anorexia meg ilyesmi –, de valamiért azon kaptam magam, hogy hirtelen megkívántam a banánt.

– Persze! – válaszoltam vidáman. – Adj tíz percet, hogy összeszedjem magam.

2.

Próbáltam megigazítani kiszőkített rövid hajamat és újrakenni a sminkemet azokkal a termékekkel, amiket a táskámban találtam. Testszínű rúzs, fekete folyékony szemhéjtus, korrektor és pirosító – épp csak annyira segítettek, hogy a két lábon járó halál helyett már úgy nézzek ki, mint aki megérdemli a nyitott koporsós temetést. De nehezemre esett koncentrálni, mert Hans bokszeralsója mellettem hevert a földön, és a zuhanyból felszálló gőztől bepárásodot a tükör.

Valahogy, amikor azt mondtam:

– Adj tíz percet, hogy összeszedjem magam – Hans ezt meghívásnak tekintette, hogy tízperces zuhanyt vegyen ugyanabban a kibaszott fürdőszobában, ahol én készülődtem.

Próbáltam közömbösen viselkedni és cseverészni, de nem volt könnyű dolgom a csobogó víz és a saját üvöltő gondolataim miatt: Hans meztelen! Hans meztelen! Hans meztelen! Jóságos ég!

Elárulta, hogy a vezetékneve Oppenheimer – legalább ennyit ki tudtam venni a beszélgetésből –, és azt mesélte, hogy szüleinek Németországból az Egyesült Államokba kellett költözniük a születése előtt. Két nővére volt, akik már férjhez mentek és gyerekeik is születtek, meg...

Mondott más dolgokat is, de most, hogy már tudtam a vezetéknevét, túlságosan lefoglalt, hogy eldöntsem, milyen nevet válasszak a későbbiekben: BB Oppenheimer vagy Brooke Oppenheimer, így azokról lemaradtam. Egyik sem volt fülbemászó, de az embernek néha áldozatot kell hoznia a szeretet oltárán. A párás tükörbe pillantottam, és elképzeltem, hogy nézne ki az új aláírásom, ha ujjal felfirkálnám rá. Végül a BB Oppenheimer mellett állapodtam meg. Ha a Brooke Oppenheimert választottam volna, a kezdőbetűim a B. O.-t adnák ki.

Kuncogva hátrapillantottam a fekete függönyre, ami elválasztott a nagyon is meztelen és pofátlanul nedves Mr. Oppenheimertől. Aztán kuncogásomból hangos nevetés lett, amikor észrevettem, hogy az izmos kar, amelyre kék tintával firkált az éjjel, szárazon mered a levegőbe a zuhanyfüggöny rúdja fölött.

Tettem felé egy lépést, kinyújtottam a kezem, és megcsíptem Hans hosszú középső ujját – láttam, hogy körme korábban feketére volt lakkozva, de a nagy része már lepattogzott.

– Mi folyik itt? – piszkáltam, és jobbra-balra huzigáltam a kezét. – Annyira magas vagy, hogy nem fér be egyszerre az egész tested a zuhany alá?

Hans kinevetett.

– Nem, csak nem akarom lemosni a dalszöveget, mielőtt lehetőségem lenne leírni egy papírra.

Ó, istenem. Lehetne még ennél is imádnivalóbb? Alig várom, hogy Mrs. B. O. legyen belőlem.

Hálás voltam, hogy Hans nem látta az idióta iskoláslányos vigyort az arcomon, és vidáman megszólaltam:

– Megyek, és leírom neked!

– Király! Kösz, Csingiling! Már kezdett zsibbadni a karom.

Hans összefonta ujjait az enyémekkel, és játékosan megrázta a kezemet, ahogyan én is az előbb az övét. A mozdulattól elakadt a lélegzetem, és legszívesebben visítottam volna. Egy nagyon gyönyörű, elképesztően meztelen férfi kezét fogtam, aki talán rólam írt egy dalszövegrészletet a bőrére, mielőtt mellém bújt az ágyba tegnap éjszaka.

– Szerinted meg tudod jegyezni az összes szót?

– Igen, megjegyeztem – válaszoltam, ahogy kinyitottam az ajtót, amitől hűvös, száraz levegő szállt a helyiségbe a folyosóról.

A kibaszott agyamba égett az összes.

Kimentem a fürdőszobából, hogy papírt meg valami íróeszközt keressek. Szinte biztos voltam benne, hogy a halálos ágyamon is képes lennék felidézni azokat a szavakat, azonban ennek ellenére még legkisebb kockázatát sem akartam vállalni annak, hogy elveszítsek akárcsak egyetlen szótagot a dalszövegből, amit írt.

Amikor befordultam a sarkon a konyhába, észrevettem, hogy Gót Lány a konyhaszekrénynek támaszkodva bögrét emel a szájához. Csupán óriási méretű Marilyn Manson póló volt rajta, és fekete haja úgy összekócolódott, mintha Nyugat gonosz boszorkányának parókája lett volna.

– Szia, Victoria! – böktem ki, ahogy gyorsan körbenéztem a helyiségben. – Nem tudod, hol találhatnék egy darab papírt?

Gót Lány közömbös babaszemmel meredt rám a bögréje pereme fölül, aztán bal kézzel kihúzott egy fiókot.

– Király! Kösz! – Odafutottam, és feltúrtam a lomis fiókot, amíg nem találtam benne jegyzettömböt meg tollat. Figyelmen kívül hagyva Gót Lányt, megálltam, és lekörmöltem az új kedvenc dalom szövegét, aztán leszakítottam a tömbről a papírt, és a hátsó zsebembe gyűrtem.

– Mit... csinálsz? – kérdezte Gót Lány érdektelenül, miközben mindent visszadobáltam a fiókba, és becsuktam.

Megfordultam, és boldogan néztem rá.

– Azt hiszem... azt hiszem, Hans írt rólam egy dalt az előző éjjel! Hát, legalábbis egy részletet. Mármint lehet, hogy nem kifejezetten rólam szól, de eléggé olyan, mintha én lennék a főszereplője. Azt akarta, hogy lefirkantsam, mielőtt lemossa a kezéről. Épp zuhanyozik. Azt már említettem, hogy egy ágyban aludtunk az éjjel? És még csak nem is próbálkozott semmivel! Mármint nem hiszem, hogy...

– Barátnője van, BB.

Meglepetten pislogtam.

– Bethnek hívják a lányt. Négy éve együtt járnak.

Barátnő. Beth. Négy éve.

A bombák folyamatosan pottyantak rám.

Bumm! Bumm! Bumm!

– Akkor miért ültetett az ölébe tegnap este? Miért aludt egy ágyban velem? Összebújtunk, Victoria. – Úgy ejtettem ki az összebújtunk szót, mintha az derült volna ki, hogy Hansnak bubópestise van, nem pedig barátnője. Miután Harley szemrebbenés nélkül megcsalt, Hans barátnőjének gondolatától elfogott a hányinger. Csalódtam. A francba, egyenesen kiábrándított a dolog.

Gót Lány vállat vont.

– Nem t’om. Részegen mindenkivel flörtöl. Plusz gyakran alszik Maddie ágyában, szóval lehet, hogy csak túlságosan berúgott, és nem vette észre, hogy rajta kívül más is fekszik benne. – Sötét, másnapos tekintetével belém akart látni, miközben még egyet kortyolt a gőzölgő italból. Figyelmeztetésnek tűnt.

Védekezően felemeltem a kezem, és visszakoztam.

– Fogalmam sem volt. Esküszöm. Semmi nem történt...

Hans ezt a pillanatot választotta, hogy megjelenjen a konyhában, mint egy majd’ kétméteres patyolattiszta szexisten. Fekete Converse cipő, buggyos, fekete hajszálcsíkos nadrág, szegecses öv és fekete asszonyverő trikó volt rajta. A nem tetovált csuklóján vastag bőrszíjas órát viselt, és kócos fekete haja, amit törölközővel szárított meg, összevissza meredezett, én pedig legszívesebben beletúrtam volna ujjaimmal.

Gót Lányra pillantottam, és némán könyörögtem az áldásáért, de csupán mogorva ribanc arckifejezését kaptam válaszul.

Hans rám mosolygott, amitől a gonosz megjelenése valami meleg, cseppet sem fenyegetővé alakult át, aztán gödröcskés vigyorral az arcán Gót Lányhoz fordult.

– Hé, Vic, megyünk reggelizni. Jössz te is?

Gót Lány mogorván meredt rá, mintha telepatikus úton akart volna üzenni neki valami fontosat, de mielőtt Hans válaszolhatott volna a feltett kérdésre, rekedt női hang hangzott fel a folyosón a konyha túloldaláról, amerre a ház urának hálószobája volt.

– Hát, itt vagy – duruzsolta a hang. – Már kerestünk. Gyere vissza az ágyba.

Megfordultam, és figyeltem, ahogy a szőke, aki előző este kézen állva vedelte a sört Korn pólóban, előjön az árnyékból csupán egyetlen takaróba bugyolálva. A smink elkenődött a szeme alatt és lófarkai lekonyultak. Még a szemhéját is lejjebb eresztette, amikor meglátta Gót Lányt.

Lófarok besétált a konyhába, teljesen figyelmen kívül hagyva a szexi óriást a helyiség közepén, és egyenesen Gót Lányhoz lépdelt. Miután megcsókolta – ráadásul sokkal több nyelvvel, mint amit ildomosnak tartanék így korán reggel –, Lófarok kivette a bögrét Gót Lány kezéből, letette a konyhapultra, és mindenféle köszönés nélkül bekísérte a hálószobába.

Szemöldököm gyakorlatilag a plafont verdeste, amikor visszafordultam Hanshoz.

– Ez meg mi a franc volt? – kérdeztem a hátam mögé bökve a hüvelykujjammal.

Hans nevetve szelte át a konyhát, és egyenesen felém tartott. Felvette Gót Lány bögréjét, megfordult, és a konyhapultnak támaszkodott mellettem, lemásolva testhelyzetemet. Könyökünk összeért, és az egész karom csupa libabőr lett.

Egy húzással megitta Gót Lány kávéjának maradékát, majd nagyot nyelt, és megrázta a fejét.

– Figyelj! Ő és Steven most hatalmasat fognak veszekedni. Állandóan ezt csinálják.

– Mit?

Hans megfordult, és öntött magának még egy bögre kávét. Szomorú voltam, hogy a karja már nem érintette az enyémet, és még jobban elkomorodtam, hogy van valami Beth nevű ribanc odakint, aki akkor nyúl hozzá, amikor csak kedve szottyan rá.

– Beszednek egy marék ecstasyt, aztán keresnek egy csajt, hogy hármasban csinálják. Majd Victoria féltékeny lesz másnap reggel, amikor kijózanodik.

– Basszus. – Hitetlenül megráztam a fejemet. – Hogyhogy ezt nem tudtam?

Elgondolkodtam, és rádöbbentem, hogy a három hónapban, mióta Gót Lány és Steven együtt jártak, én gyakorlatilag szobafogságban voltam – köszönhetően annak, hogy Harley miatt soha nem értem haza időben –, vagy pedig épp az autóbalesetemből lábadoztam. Azon töprengtem, vajon miről maradtam még le.

– Tényleg elég morcosnak tűnt ma reggel – jegyeztem meg.

Azt azonban nem vallottam be, hogy látszólag minden ellenszenve kettőnkre irányult. Azt sem árultam el, hogy beszélt a barátnőjéről. Szerettem volna látni, milyen messzire képes elmenni, mielőtt számonkérem rajta a dolgot. Igen, erről volt szó. Megvárom, hogy átlépje a határt. Aztán – Bamm! – jelt adok, és Beth meg Gót Lány előugranak egy fa mögül, és tetten érik a picsáját. Kizárólag ezért nem emlegettem a barátnőjét. Nem pedig azért, mert szerettem volna úgy tenni, mintha nem létezne, és folytatni pimasz flörtünket. Nem ám. Kizárt. Komolyan kellett vennem az álruhába bújtatott pasi lebuktató akciómat.

3.

Amikor Hansszal kisétáltunk a házból, csak két kocsi parkolt a csendes, szerény kertvárosi utcán – az én fekete ’93-as Mustangom és egy fekete BMW 3-as az út túloldalán.

– Az a te kocsid? – kérdeztem, és igyekeztem elrejteni döbbenetemet, miközben a járműre mutattam. Vérbeli izomautó-rajongó voltam, de be kellett ismernem, hogy volt valami szexi a kis fekete importautóban.

– Igen. Szüleim vettek maguknak új kocsit, és nekem adták a régit. De manuális váltó van benne, úgyhogy rohadtul nem bírom vezetni. – Hans vállat vont, ahogy elindultunk a meredek felhajtón.

– Én megtaníthatlak! – böktem ki.

Hans elkerekedett szemmel nézett rám.

– Tényleg! – Lelkesen mutattam a Mustangomra. – Az enyém is manuális váltós! Még néhány versenyt is megnyertem a pályán nem messze innen! Ó, istenem, kimehetnénk oda gyakorolni. Az a tökéletes hely!

Mihelyst a szavak elhagyták a számat, megcsapott a bűntudat szele. Azok után, amiket Harley csinált velem, semmivel sem tartoztam neki, de valamiért nem tűnt helyesnek, hogy másik pasit vigyek a közös helyünkre.

Baszódjon meg! – szólalt meg a belső ribancom. – Harley csak azért vitt oda, hogy megtanítson versenyezni az ő pályáján, hogy aztán pénzt nyerj neki. Nemcsak, hogy nyugodtan menjetek oda, de még a célvonalat is hugyozzátok le, mielőtt távoztok.

A ribancnak igaza volt.

Hans elmosolyodott szenvedélyes kitörésem hallatán, és elővette a kulcsokat a zsebéből.

– Ó, tudok manuális váltóval vezetni. Csak béna vagyok hozzá. Túl figyelemzavaros vagyok ehhez a hülyeséghez. – Megnyomta a gombot, majd átdobta nekem a kulcsot, és elindult saját kocsijának anyósülése felé.

Engedi, hogy én vezessek?!

– Azt akarod, hogy én vezessek?

– Csak ha élni szeretnél. – Hans féloldalas vigyort eresztett meg felém. Aztán kinyitotta az ajtót, és beszállt a kocsiba.

Amikor kinyitottam a sofőrülés felőli ajtót, láttam, hogy a kocsi belseje csillogó fekete bőr és még csillogóbb barna diófa, azonban tele volt szórva összenyomott cigisdobozokkal és üres üdítősüvegekkel. Magamban elmosolyodtam. Imádtam, hogy Hanst mennyire nem érdekelték az élet apróbb hülyeségei. Nem kért elnézést rendetlen kocsija miatt, mert nem számított neki. Nem félt attól, hogy elveszíti a pasikártyáját azzal, hogy feketére lakkozza a körmét, vagy engedi, hogy egy lány vezesse a kocsiját, valószínűleg azért, mert majdnem két méter magas, és kurvára borostás volt az álla délelőtt tizenegykor.

Ráadásul látszólag azt is leszarja, hogy barátnője van – szólalt meg a bűntudatom. – Baszd meg, bűntudat! Téged senki sem kérdezett.

Én, Hanstól eltérően, tele voltam fenntartásokkal, kezdve azzal, hogy féltem megkérdezni tőle, hova akar menni reggelizni. Knight és Harley a Waffle House-ba vittek az első randinkon, és azt a két párkapcsolatot alig éltem túl. Ha Hans azt mondja, hogy a kibaszott Waffle House-ba akar menni, lehet, hogy lehajtok a kocsival a legközelebbi hídról, hogy megvédjem magam a drámától.

– Az IHOP neked megfelel? – kérdeztem végül, ahogy fekete műbőrnadrágba bújtatott fenekem a fekete bőrülésen landolt a volán mögött. A lábam el sem érte a pedálokat.

– Basszus, naná, imádom azt a helyet – válaszolta Hans, miközben én matatni kezdtem, hogy beállítsam az ülésemet. – Amikor kávét rendelsz, egy egész kibaszott kancsóval hoznak.

– Fogalmam sincs, hogy tudod meginni azt a szart – piszkáltam, amikor végre megtaláltam a megfelelő gombot. Mielőtt megnyomhattam volna, ismerős hangot hallottam Hans felől a kocsiban.

Ránéztem, és felhorkantam. Hans térde gyakorlatilag a mellkasa és a kesztyűtartó közé szorult, miközben az ülése lassan elkezdett hátracsúszni. Kuncogva én is megnyomtam a gombot az enyémen. Az én ülésem ugyanolyan ütemben mozgott előre, ahogy az övé hátra, és valahol középen mosolyogva néztünk egymás szemébe.

Még soha nem vezettem német luxusautót, de mihelyst magam mögött hagytam a kertvárost, már nem voltam benne biztos, hogyan térhetnék vissza régi életemhez. Hans figyelmesen méregetett az anyósülésről, miközben nekem elakadt a lélegzetem az autó gyorsulásától, a váltó könnyű kezelhetőségétől, és visítva áradoztam arról, hogy siklik a kocsi az utakon. Bár hiányzott a fülsiketítő morajlás, ami az amerikai autókból üvöltött, túltettem magam rajta.

Ahogy rákanyarodtam a városba tartó autópályára, Hans félig leeresztette az ablakot, és rágyújtott egy cigire. Utána felém nyújtotta a nyitott dobozt, és megkérdezte:

– Kérsz egyet?

– A francba, naná! – vágtam rá, ahogy elvettem tőle a zöld-fehér cigisdobozt. A következő piros lámpánál én is rágyújtottam. Meglepett a hűs, mentolos íz, amit torkom hátsó részén éreztem. Nem kóstoltam semmi mentolost gyerekkorom óta, amikor a legjobb barátnőmmel, Juliettel elszívtuk a cigicsikkek végét, amik az anyja hamutartójában voltak.

Sunyinak éreztük tőle magunkat, és élveztük a rosszaságot.

– Kinyithatom a napfénytetőt? – kérdeztem, ahogy az ujjamat a gomb fölé tettem a visszapillantó tükör felett.

Mihelyst Hans bólintott, kinyitottam a napfénytetőt, és a ragyogó júliusi napfény betöltötte a kocsit, a lehető legjobb értelemben égetve a bőrömet. Hátrahajtottam a fejem, és mélyen belélegeztem a forró, párás levegőt. Miután majdnem három hónapot teljes elszigeteltségben töltöttem, egy luxusautót vezetni egy szál cigarettával a kezemben, helyes, tetovált ölelni való plüssmacival az anyósülésen, az arcomat érő napsugár abszolút mennyei volt.

Azonban az álmodozásomnak gyorsan vége szakadt, amikor a lámpa zöldre váltott, és ráléptem a gázra. A nyitott napfénytetőn beömlő levegő lekapta a hamut a cigim végéről, és megforgatta a kocsi belsejében.

– Basszus! – kiáltottam, ahogy csapkodni kezdtem a szürke hamut a levegőben, mintha az segített volna, mintha egyszerűen kipukkanthattam volna őket, akárcsak a buborékokat.

Vártam, hogy Hans rám kiabáljon a drága bőrülés miatt, de nem tette. Sőt, tulajdonképpen olyasmit csinált, amire egyáltalán nem számítottam. Hans Oppenheimer teljesen leengedte az ablakát, felemelte a cigijét, és figyelte, ahogy az ő hamuja is felszáll a levegőbe, kettőnk között repkedve a napfényben, mint egy maréknyi ezüst csillámpor.

– Láttad ezt? – kérdezte elkerekedett szemmel, miután a hamu elült.

– Igen – feleltem. Egészen elfúlva válaszoltam, mintha valami természetfeletti jelenség szemtanúja lettem volna. – Úgy nézett ki, mint...

– Mint egy hógömb – vágtuk rá Hansszal egyszerre.

– Igen! – kiáltottam. – Ó, istenem! Ugye? Most csináltuk meg a világ legdrágább hógömbjét!

Hans nevetve húzta fel félig az ablakát.

– Fel fogom hívni a Guinnes Rekordok Könyvének szerkesztőit, és bejelentem ezt a hülyeséget. Talán még a tévébe is bekerülhetünk vele.

– Jó ötlet. Hé, esetleg a Phantom Limb lehetne a sztárvendég, akik zenéjükkel kísérnek minket!

Hans imádnivalóan rám mosolygott, és szóra nyitotta a száját, hogy válaszoljon valamit, amikor valami robotszerű hang félbeszakította. Benyúlt a zsebébe, és elővett egy kis, fekete telefont. Azonnal megnyomtam két gombot az ajtómon, hogy felhúzzam az ablakokat, miközben Hans becsukta a napfénytetőt.

– Mi újság, haver? – üdvözölte Hans mosolyogva a hívót. – Komolyan? Most? BB-vel vagyok. – Hans rám mosolygott, és apró vigyorra húzódott a szája. – Igen, a lány tegnap estéről. Nem. Baszódj meg! – Hans megint rám nézett, miközben fogpasztareklámba illő vigyorrá terebélyesedett a mosolya. – Máris, haver. Ott leszünk. Kösz!

Hans kinyomta a hívást, és egész testével felém fordult. Éreztem a belőle sugárzó izgatottságot.

– Tervváltozás. A belvárosba megyünk.

4.

Fekete műbőr nadrágom, fekete csizmám és Black Flag haspólóm röhejesen kirítt a tömegből, ahogy Hansszal kisétáltunk a Sólymok régi pályájára. A tökéletes zöld műfű és gondosan meghúzott fehér vonalak helyett az aréna közepét sár terítette be, és roncsautók sorakoztak rajta. A pálya szélén körülbelül egy tucatnyi masszív monster truck parkolt, középen pedig krosszmotorok álltak, amelyek tulajdonosai védőfelszerelésben osztogattak autogramokat.

Hans egy pillanatra körbenézett. Aztán a szája elé tette a kezét, és elordította magát:

– Lucifer!

Egy vékony fickó STÁB feliratú pólóban a lezárt bejárat előtt álldogált az aréna túloldalán.

– Héé! – kiabálta vissza, és úgy mutatott ránk, ahogy egy rocksztár bökne a tömegre.

Szórakozottan néztem Hansra, ahogy a srác futva elindult felénk.

– Lucifer?

Hans elmosolyodott.

– Ő a dobosunk. Louisnak hívják, de totál kattant, úgyhogy mindenki Lucifernek nevezi.

Felidéztem az előző estét, és eszembe jutott, hogy arra gondoltam, a dobos agyvérzést fog kapni attól, ahogy dobálta magát. Mintha Állatot láttam volna a Muppet-show-ból dobolni. Vagy Travis Barkert a Blink-182-ből, csak kevesebb tetoválással és kopasz fejjel.

– A stáb tagja az Omniban, úgyhogy sok mindent el tud intézni nekem.

– Mi a helyzet, HDH? – kérdezte Louis vigyorogva, ahogy ő meg Hans azt a kézfogás/ölelés/vállon-veregetés bigyót csinálták, amit a fiúk szoktak.

HDH?

– Lou, ő itt BB. – Hans rám mutatott. – BB, bemutatom Lucifert.

– Mizújs? – Louis biccentett az állával, és szórakozott mosolyra húzódott a szája.

Azt akartam mondani: Ne nézz így rám! Semmi sem történt, esküszöm! De helyette motyogtam valami hülyeséget, hogy örülök a megismerkedésnek, és hogy mennyire tetszett előző este az előadásuk.

Louis körbevitt minket az arénában, és bemutatott a monster truckok meg krosszmotorok sofőrjeinek. Mindenki eszméletlenül barátságos volt, nem mintha ismertem volna bármelyiküket is. Azt mondták, hogy a Sírásó, a fekete-zöld-és-lila SUV/halottaskocsi külsejű izé a műsor sztárja, ezért megkértem a tulajdonosát, hogy írja alá a karomat.

Szívesen láttam volna az autogramját a mellemen, de sajnos olyan lapos volt a mellkasom, mint egy deszka.

A kocsik kábé ötvenszer nagyobbak voltak élőben, mint a tévében. Elővettem a kis fényképezőgépet a táskámból, amit a szüleimtől kaptam a születésnapomra, és megkértem Hanst, hogy készítsen egy fotót, ahogy a Nagyláb egyik kerekében állok. Volt vagy három méter magas. Miután Hans elkészítette a fényképet, átadta a gépet Louisnak, suttogott valamit a fülébe, aztán odasétált hozzám, hogy segítsen leszállni. Legalábbis azt hittem, erre készül. Helyette megfordult, aztán háttal nekem leült a kerék szélére.

Rám pillantott, és megveregette a vállát.

– Pattanj fel!

Először ösztönösen hezitáltam, meg akartam kérdezni, miért, de egyetlen pillantás a farmerkék szemébe, és szó nélkül a vállára ültem.

Hans felemelte a kezét, hogy belekapaszkodjak, miközben a nyakában egyensúlyoztam. Odafigyeltem, nehogy koszos bakancsom a ruhájához érjen. Amikor Hans felállt, isteni érzés kerülgetett. Úgy kapaszkodtam a kezébe, mintha az életem múlt volna rajta, egyszerre szédültem meg a magasságtól és Hans kócos fekete hajának látványától a combjaim között. Úgy éreztem, mintha a levegőben repkedtem volna, tuti, hogy a légkör elvékonyodott, és az oxigénszint lecsökkent, de amikor hátrapillantottam, Nagyláb kereke még így is magasabb volt nálunk.

– Csíz, rohadékok! – kiáltotta Louis.

Kinyújtottam a kezem, és megmarkoltam a kerék szélét a fejem fölött, pont akkor, amikor Hans hatalmas tenyerével megfogta a combomat. Megállt az idő. Műmosolyt ragasztottam az arcomra, és visszatartottam a lélegzetem, miközben Hans érintésének minden egyes aspektusára kifejezetten érzékenyen reagáltam. Milyen erős volt. Mennyire gyengéd. Milyen magasan fogta a combomat.

Kurva magasan.

De, amikor ujjbegyeivel lassan masszírozni kezdte a csillogó fekete anyagot, ami elválasztott minket egymástól, görcsberándult a hasam, és néma sóhajra nyílt a szám, amit szerencsére nem láthatott.

Azonban Louis igen, aki pont ezt a pillanatot választotta arra, hogy elkészítse a fényképet.

Katt.

Ennyi. Hans óvatosan letett, és követte Louist a következő kocsihoz, feltételezve, hogy én is a nyomukban vagyok. De nem voltam. Földbe gyökerezett lábbal álltam, pislogtam, és jó három-öt másodpercig sajnálkoztam Hans érintésének elvesztése miatt, mielőtt sikerült összeszednem magam, és utánuk menni.

Miután minden sofőrrel és stábtaggal találkoztunk, Hansszal elköszöntünk Louistól, és elindultunk a helyünkre. VIP-jegyeket kaptunk, és nem sokkal később megtudtam, hogy a gazdagokkal ültünk. Mint kiderült, a pénzes emberek nem igazán jártak ilyen helyekre, mert szinte az egész szekció szellemjárta volt. A gazdagok vécéjénél még csak sorban sem kellett állni!

Bementem pisilni és egy kicsit felfrissíteni magam, majd, amikor kijöttem, majdnem elakadt a lélegzetem Hans Oppenheimertől, aki a szemközti falnak támaszkodott. A férfi két lábon járó ellentmondás volt. Szinte megközelíthetetlennek tűnt mogorva gonosztevő fejével, állati ijesztő tetoválásaival és ízig-vérig rocker külsejével, de az ajkán játszó kisfiús mosoly és az imádni való Sírásó-baba miatt, amit a kezében tartott, felé futottam, nem pedig menekültem előle.

– Ezt nekem vetted? – kérdeztem, ahogy a plüss monster truckért nyúltam.

– Ó, basszus – vágta rá Hans, és nem adta oda. – Te is szerettél volna egyet?

Nevetve kikaptam a kezéből, és arcommal megdörzsöltem a bársonyos motorháztetőt, mint egy macska.

Hans a folyosóra bökött a hüvelykujjával.

– Van Monster Mutt és El Toro Loco is, ha inkább olyat szeretnél, ami jobban hasonlít egy állatra.

– Nem. A Sírásó tökéletes – feleltem felemelve a karomat, hogy megmutassam az autogramomat. – Köszönöm. – Épp lábujjhegyre akartam emelkedni, hogy megcsókoljam, amikor hirtelen eszembe jutott, hogy Hans nem a pasim. A felismerés olyan volt, mintha egy vödör hideg vizet zúdítottak volna a nyakamba.

Hansszal még soha nem csókolóztunk.

Hans valaki máshoz tartozik.

Mi a fasz bajom van?

Semmi értelme nem volt. Testem minden sejtje felismerte, érte nyúlt, pedig még egy teljes napja sem ismertem. Lehet, hogy valamelyik előző életünkben együtt voltunk? Hippi szüleim hittek a reinkarnációban. Talán igazuk volt. Lehet, hogy közös múltja volt a lelkünknek. A csontjaim felismerték a rezgését, és együtt duruzsoltak vele. Szívünknek már volt titkos kézfogása. De az agyam? Az agyam azt suttogta, hogy ne legyek kétségbeesett figyeleméhes ribanc, és keressek magamnak egy saját átkozott hapsit.

Mire sikerült megszabadulnom a zavaromtól, Hansszal egy puccos étterempultnál álltunk a VIP-szekcióban. A gyomrom hangosan megkordult a grillhús illatától. Minden sarokban Atlanta híres éttermeinek apró verziói voltak. Olasz kaja, barbeque, steak, péksütemények. Hans a nyálát csorgatta egy olyan helyen, ahol tizenkét dolláros hamburgereket árultak, miközben a stadionban felhangzott a motorok dübörgése.

– Kezdődik! – kiáltottam lelkesen.

Hans kezembe nyomta az egyik kártyát, amit Louistól kapott, hogy visszamehessek a helyünkre, és végignézzem a műsor elejét. A tizedik sorban ültünk, annyira közel, hogy gyakorlatilag éreztem a kipufogógáz és a tesztoszteron illatát. A kocsik mennydörögve parádézták az arénában, az amerikai pénzszórás csillogó, ékes bizonyítékaiként, mielőtt szétváltak és leparkoltak az ovális két rövidebb oldalán. Legközelebb kábé kéttucatnyi krosszmotoros srác érkezett minden irányból középre, és a rámpákra hajtva szelték át a levegőt. A bemutatkozások után felsorakoztak az ovális két hosszabb oldalán.

Egy bemondó olyasmiket üvöltött, amiket nem értettem, de kiderült, hogy jelt adott két krosszmotoros versenyzőnek, hogy foglalják el helyüket a startvonalon.

Startvonal.

Versenyezni fognak.

Ez egy versenypálya.

Nem akartam elvinni Hanst Harley pályájára, de a pálya valahogy mégis megtalált engem. Nem szerettem volna arra gondolni, hogy nézett ki Harley a kórházban, megbilincselve és gipszben, amikor kínosan hozzám vágta az eljegyzési gyűrűt; rögtön azelőtt, hogy börtönbe került volna. Nem akartam felidézni a telefonhívást, amit az öccsétől, Dave-től kaptam ugyanazon a napon, elárulva, hogy legádázabb ellenségem, Angel Alvarez több mint egy hónapig együtt élt Harley-val. És átkozottul biztos, hogy nem szerettem volna arra a levélre gondolni, amiben Knight bevallotta nekem, hogy miatta sodródtunk le az útról. Hogy emlékezetkiesése volt az éktelen haragtól, amikor Harley fegyvert fogott rám, és elrabolt tőle. Hogy már nem tudtam neki segíteni, és vissza fog menni megint Irakba.

Éreztem, hogy szívverésem felgyorsul, kezem reszket, miközben gondolatban újra elolvastam a levelet. Bár hónapokkal korábban elégettem, minden mérges nagybetű az emlékezetembe vésődött. Körbenéztem az arénában, de minden sofőr arca helyén Knight vicsorát láttam, ahogy engem méregetett a saját kocsijából, véres szájjal és egy cigivel a tökéletes, fehér fogai között.

Hagyd abba!

Csettintettem az ujjaimmal, és elképzeltem egy nagy, piros stop-táblát a fejemben. Ezt a technikát a pszichológiaprofesszoromtól tanultam. Ebben az az ironikus, hogy azért kerestem fel, mert szerettem volna különböző stratégiákat tanulni, amikkel segíthettem Knight poszttraumatikus stressz szindrómáján. Nem telt sok időbe rájönnöm, hogy nekem is elég sok hasonló tünetem volt. Knight miatt. Mert láttam, hogy miket tett másokkal. Amiatt, amit velem csinált. A gondolatstop segített megállítani a felvillanó emlékképeket és pánikrohamokat, amik felforgatták az életemet valahányszor láttam valamit, ami Knighthoz kapcsolódott. Csupán emlékeznem kellett, hogyan tegyem.

Az egyik krosszmotoros hátraszaltót csinált az egyik rámpáról, és landolás után a levegőbe emelt kézzel, győzelemittasan száguldott át a célon. A tömeg őrjöngött, de nem volt annyira vad, mint a pulzusom, amikor Hans két hatalmas sörrel, két óriási hamburgerrel és hagymakarikával a kezében megjelent mellettem.

– Honnan szereztél sört? – visítottam, miközben mohón nyúltam az egyik műanyag szuvenír pohárért.

– Haver – válaszolta Hans nevetve. – Kábé tizenhat éves korom óta nem kérik el a személyimet.

– Köszönöm. – Mosolyogva előrehajoltam, hogy megpusziljam az arcát.

Basszus! A francba, BB! Hagyd ezt abba!

Lehajoltam, mielőtt ajkam az arcához ért volna, és felvettem a táskámat a betonpadlóról.

– Mennyivel tartozom?

Szép mentés, ostoba.

– Pff! – Hans félrelegyintette a táskámat. – Nem kell a pénzed! – Vigyorogva nézett rám, és letett egy becsomagolt sajtburgert az ölembe.

Megkordult a gyomrom, és csorogni kezdett a nyálam. Bűntudatom támadt azért, amit tenni készültem. Tudtam, hogy a sajtburger, a sör és a hagymakarika messze meghaladja majd a magamra kényszerített ezer kalória per nap szabályomat, de leszartam. Több mint huszonnégy órája nem ettem, isteni illata volt, és egyáltalán nem akartam visszautasítani Hans ajándékát.

Talán majd holnap koplalok – gondoltam, ahogy három orgazmikus harapással eltüntettem a burger felét. Lehet, hogy csinálok egy kis plusz kardioedzést este – mondtam magamnak, ahogy leöblítettem az ételt a habzó, hideg sörrel. Lehet, hogy bekapok egy-két hagymakarikát is – elmélkedtem, miközben az arcomba toltam az isteni ételt.

Csodálatos, hogy a zsíros ételek és az alkoholmámor milyen könnyen el tudja hallgattatni az ember belső hangját. A bűntudatom eltűnt, és a műsor hátralévő részében halkan szundikált agyam hátsó szegletében.

Hansszal rengetegszer felugrottunk, üvöltöttük és ujjongtunk, összevissza loccsantottuk a sörünket, miközben azt kérdezgettük egymástól: Láttad ezt? A helyünkön alig ültünk.

Fenomenális műsor volt. Öttonnás járművek repültek a levegőben, más kocsik tetején landoltak, felborultak és egymásnak ütköztek. De amikor Roboszaurusz előjött, tüzet okádva és félbetörve a roncsáldozatokat, mint valami metálkannibál a pokolból, Hansszal elvesztettük a kibaszott eszünket. És a hangunkat.

Késő délután tántorogtunk ki a Georgia Dome-ból, részegen, boldogan és a menő dolgokról fecsegve, amiknek az imént a szemtanúi voltunk. Hát én részeg voltam. Hansnak valószínűleg jó néhány korsóval meg kellett volna innia, hogy spicces legyen, legalábbis méreteit tekintve.

Leültem egy padra az árnyékba a kijárat mellett, és elővettem a cigimet az alaktalan tigrismintás táskámból. Hans helyet foglalt mellettem. Közvetlenül mellettem ült. Olyan közel volt, hogy összeért a combunk. Az apró érintés helyéről forróság szaladt szét az egész testemben, és várakozással töltött el.

Meggyújtottam két cigit, és az egyiket Hansnak adtam. Kedves mosollyal elfogadta, aztán hátradőlt, és lazán kinyújtotta karját a pad támláján a hátam mögött.

Ó, istenem. Kinyújtotta a karját! Ez gyakorlatilag az egyetemes jele annak, hogy gyere ide, át akarlak ölelni! Vagy nem? Totál össze akar bújni! Ha hátradőlök, át fog ölelni, és barátságosan, abszolút nem szexuális értelemben fogunk összesimulni, mint két haver egy közösen eltöltött délutánon.

Mélyen beleszívtam a cigibe, majd mindent leszarva, hátradőltem, ahogy kifújtam a füstöt.

Hans nem karolt át.

Vállára hajtottam a fejem.

Hans nem karolt át.

Megijedtem, és némán imádkoztam az univerzumhoz abban a reményben, hogy hirtelen nyíljon meg a föld, és egészben elnyeljen.

– Fáradt vagy? – kérdezte Hans.

Bólintottam.

Ha a fáradt helyett úgy érted, kurvára megalázott, akkor igen, rohadt fáradt vagyok.

– Tessék. – Hans fogta a Sírásó plüsst, amit helyettem cipelt, és letette a pad távolabbi végére. – Szeretnél lefeküdni?

Ó, istenem, azt akarja, hogy elmenjek a közeléből! Totál kiakadt! Én akasztottam ki!

Megalázott könnyek szúrták a szememet, és forróság kúszott fel a nyakamon, majd terjedt szét az arcomon, miközben hanyatt feküdtem a padon, fejemet a kis plüsskocsira hajtva. Fogalmam sem volt, mihez kezdjek a lábammal, ezért behajlítottam, és Hans combja mellé tettem, de odafigyeltem, hogy ne érjek hozzá.

Még zaklatottan is be kellett ismernem, hogy átkozottul jólesett lefeküdni.

Még jobb volt, amikor Hans rátette alkarját a térdemre.

Mi a fasz?

Egy kicsit jobbra-balra ringatta a lábamat, és a kezében tartott cigaretta füstje cikcakkos mintát rajzolt közöttünk. Szigorú arcához képest kedvesen nézett rám.

– Most mit szeretnél csinálni, Űrdongó? – kérdezte Hans.

Szökjünk meg együtt. Soha ne nézzünk vissza. Repüljünk Las Vegasba. Mrs. Oppenheimer akarok lenni.

– Nem tudom. – Oldalra fordítottam a fejemet, hogy ne rá fújjam a füstöt. – Nem kell dolgoznom, vagy ilyesmi. Te mit akarsz?

– Az egyik barátom bandája ma este a Tabernacle-ban játszik. A park túloldalán van – cigarettájával a Centennial Olympic Parkra mutatott –, ha be akarsz nézni oda.

Veled? Még azt is megnézném, ahogy szárad a festék.

Vállat vontam, és igyekeztem úgy tenni, mintha még nem neveztem volna el az összes jövőbeli gyerekünket.

– Király. Addig mit csináljunk?

Feküdjünk itt? Talán húzzalak magamra? Szinte biztos vagyok benne, ha ruhán keresztül hozzám dörzsölöd magad, az nem számít megcsalásnak. Mi van, ha csak én élvezek el? Akkor totál rendben van, ugye? Igen. Csináljuk!

– Elmehetnénk az Undergroundba.

Vagy azt. Én is pont erre gondoltam. Amit te mondtál.

5.

Tizenöt perccel, egy kezdődő napégéssel, egy liter izzadsággal és két cigarettával később, Hansszal felsétáltunk a régi vasútállomáshoz a belváros déli részén, amin hatalmas tábla hirdette, hogy megérkeztünk az Underground Atlantához.

– Nekem nem úgy tűnik, mintha nagyon a föld alatt lenne.

Hans nevetve kerülte meg az épületet.

– Még nem jártál itt korábban? – Szinte meglepettnek tűnt.

– Azt hiszem, szüleim elhoztak ide gyerekkoromban, de nem emlékszem rá.

– Oké, szóval ez az egész... – körbemutatott az utcán, a boltok kirakatain és a plázán – az ezerkilencszázhúszas években épült, két emelettel az eredeti utak és vasúti sínek fölött, amik még az ezernyolcszázas években futottak itt. Azt hiszem, azért csinálták, hogy javítsák a közlekedést, vagy ilyesmi. Minden üzlet két emelettel feljebb költözött, és gyakorlatilag mindenki elfeledkezett arról, hogy mi volt alatta.

– Őrület – mondtam körbenézve, és próbáltam elképzelni, hogyan nézhetett ki régebben.

– Hát, nem felejtette el mindenki. Néhány régebbi kirakatból az aluljáróban zugkocsma lett.

– Ember. Ne már. Milyen kurva menő lett volna, nem? – Elképzeltem magam állig érő hajjal, rojtos kis fekete ruhában, ahogy együtt ropom valami magas, sötét, jóképű fickóval hajszálcsíkos öltönyben. Lepillantottam Hans hajszálcsíkos nadrágjára és láncos pénztárcájára, aztán az ördögi, mégis angyali arcára, és elmosolyodtam.

– Mindig bakfis akartam lenni. Mármint nézz rám! – Kezemmel végigmutattam a testemen. – Hullámos haj, pálcika test, túl sok szemfesték, problémák az engedelmességgel... kibaszottul tökéletes lettem volna.

Hans valóban végignézett rajtam, és kék szeméből sütő forróságtól mocorogni kezdtem. Óvatosan megnyalta az ajkát, mielőtt válaszolt.

– Talán az voltál.

– Lehet, hogy bakfis voltam? Például előző életemben? Tényleg hiszel az ilyesmiben? – Nem akartam ennyire ítélkezőnek tűnni. Csak nagyon meglepett. Nem gondoltam volna, hogy a szüleimen kívül más is hisz a reinkarnációban.

Bár gondolom, már én is hittem benne.

Hans vállat vont, ahogy befordultunk a vasútállomás sarkán. Láttam egy liftet az épület oldalán, ami a föld alá vitt.

– Nem t’om. Lehetséges, ugye?

Hansszal egyszerre szálltunk be a liftbe. Oldalra fordultam, hogy szemben legyek vele, és fenekemet nekitámasztottam a fogódzkodónak. Hans lemásolta testtartásomat, farkasszemet nézve velem. A fény játékától az árnyékok ide-oda mozgolódtak az arcán, miközben lassan elindultunk lefelé.

– Mármint, még soha nem fordult elő veled, hogy nem is tudom, mondjuk tudtál valamit, amit nem lett volna szabad? Vagy nem érezted még úgy egyszer sem, hogy jártál már valahol, ahol korábban sohasem voltál?

– Vagy hogy ismertél valakit, akivel korábban egyszer sem találkoztál? – böktem ki.

Hans egy örökkévalóságnak tűnő ideig a szemembe nézett – vagy a mi esetünkben kettőnek –, aztán halványan elmosolyodott.

– Igen – felelte. – Éreztél már valaha ilyet?

Viszketett az orrom. Megrezzent a hajam. Még a kibaszott cseresznyepiros lábujjkörmöm is bizsergett, ahogy álltam Hans kihívó tekintetét. Bármit éreztem is, az érzés kölcsönös volt. Hallani akarta, ahogy hangosan is beismertem.

– Igen – nagyot nyeltem –, éreztem.

Amikor a lift leért velünk, olyan volt, mintha valami féreglyukon keresztül másik helyre és időbe kerültem volna. Egy hosszú téglaút végén álltunk, a beton és a csupasz gerendák a fejünk fölött kitakarták azt a helyet, ahol egykoron besütött ide a napfény. Az út két oldalán kirakatok sorakoztak, a téglahomlokzat és a kézzel faragott boltívek már több mint nyolcvan éve védve voltak az időjárás viszontagságaitól. Antik utcalámpák világították meg az utunkat, míg a sikátor közepén régi szekerekből készített bódék sorakoztak.

Néhány lépés megtétele után a távolban dzsesszdallamok töltötték be a levegőt, és orrom megtelt az egyik bódéból árult kandírozott pekándió illatával.

Minden eltelt pillanattal egyre erősebb volt a késztetés, hogy megfogjam Hans kezét, ahogy egyre mélyebbre merészkedtünk abban a romantikus, elfeledett városban a város alatt. Muszáj volt elszívnom egy cigit. Csinálnom kellett valamit a kezemmel, mielőtt valami hülyeséget tettem volna.

Az első útkereszteződésnél egy férfi állt a sarkon, és szaxofonon játszott az egyik étterem előtt, ahol ki lehetett ülni a teraszra. Már amennyire ki lehetett ülni a föld alatt. Fogalmam sem volt, milyen ételeket szolgáltak fel, de hamutálakat láttam az asztaloknál, és csak ennyit kellett tudnom.

Egy táblán olvashattuk, hogy kedvünk szerint ülhetünk bárhová, ezért a terasz hátsó sarkában választottam asztalt, ahol a zene nem volt olyan hangos.

A pincérnő étlapot adott nekünk, illetve hozott egy kosár csipszet és salsát.

Mexikói étterem volt.

Rágyújtottam egy cigire, és azonnal éreztem, hogy ellazulok. Egy asztal a testünk között, és egy szál cigi, amivel lefoglaltam a kalandozó kezemet, drámai módon megnyugtatott. Eszembe jutott valami, amivel még jobban el tudtam lazítani magamat.