Popper Péter

Lélekrágcsálók

Válogatás Popper Péter legjobb előadásaiból

Lélekrágcsálók

Copyright © Popper Péter, 2010

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Szabó György

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2010

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5932-87-8

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Játszmák és sorsok

Hajdan, amikor a Színház- és Filmművészeti Főiskolán tanítottam, gyakran kértem a rendezőhallgatóktól, hogy készítsék el egy 10-15 perces rövidfilm forgatókönyvét. Néha konkrét témát adtam, máskor szabadon választhattak. Történt egy alkalommal, hogy azt mondtam nekik: János evangéliumból válasszatok ki tetszőlegesen egy részt, és írjatok belőle egy rövid filmnovellát. Az egyik fiú – 22 éves – a következőt nyújtotta be:

Pilátus ítélkezik. Kit bocsássak szabadon, Jézust vagy Barabást? A nép ordít: Barabást! Oké, Barabás szabad, Jézust elviszik kivégezni. Snitt. Jézus viszi a keresztjét a Golgotára, és amikor már harmadjára roskad össze a súly alatt, megszólal fölötte egy hang:

- Megengeded, hogy vigyem helyetted a keresztet?

- Ki vagy? – kérdi Jézus.

- Állj fel, meg fogod látni – válaszolja a hang.

Jézus feláll. Barabás az! Mennek fölfelé, és szaggatottan beszélgetnek.

- Uram, ne vedd el tőlünk a mi bizonyosságunkat! – kéri Barabás.

- Mi a ti bizonyosságotok? – kérdezi Jézus.

- Az, hogy ez a világ rohadt, züllött, gonosz, és mi mégis jól érezzük magunkat benne – válaszolja Barabás.

- Ez nem bizonyosság – feleli Jézus – A bizonyosság az én atyám házában van.

Mennek tovább fölfelé. Azt kérdi egyszer csak Barabás:

- Uram, elvégezted a dolgodat ezen a földön?

- Elvégeztem, azért megyek most meghalni – feleli Jézus.

Mennek följebb. Barabás újra megszólal:

- Uram, látomásom volt az éjjel. Halottak millióit láttam, akik mind a te híveid voltak, és azért ölték meg őket, mert téged követtek. Aztán még több halottat láttam, de most olyanokat, akiket nem a gyűlölet nevében öltek meg, hanem a szeretet vallása nevében, mert nem követtek téged.

Mennek fölfelé.

- Barabás, ha a te látomásod igaz, akkor mégsem végeztem el a dolgomat ezen a földön – mondja hirtelen Jézus.

Már egész fönt járnak.

- Uram, ha nem végezted el a dolgodat a földön, akkor maradj itt, és fejezd be művedet! Hadd haljak meg én helyetted! – mondja Barabás.

Fölérnek a Golgotára, a Golgotát köd borítja. Valakit felfeszítenek. Nem tudni, kit.

Miért idéztem fel ezt a történetet? Mert van benne egy fontos mondat a világról, amit a szerző negatívnak, gonosznak, züllöttnek, hazugnak nevez, ugyanakkor látja a paradoxont is, hogy mi mégis milyen jól érezzük magunkat benne. Ezt a kis filmnovellát az köti a fejezet témájához, hogy játszmákat játszunk az emberi kapcsolatokkal, hogy hatni tudjunk a másikra, hogy a hatalmunkban tarthassuk. Mert végül is mi egy játszmának a célja? A másik fölébe kerekedés, a fölény, ami már önmagában is egy problematikus dolog, ha vallási vagy ezoterikus szempontból nézzük. Ha ugyanis átböngésszük a Teremtés könyvét, azt látjuk, hogy Isten hatalmat adott az embernek a világ felett, a növények felett, az állatok felett – de a többi ember felett nem! Minden hatalom, amit ember ember felett gyakorol, tegye azt szuronnyal, fegyverrel, csábító frázisokkal, szexualitással, ígéretekkel vagy játszmákkal, illegális és bűnös, mert hatalma csak az emberfelettinek lehet az ember fölött. De ezt én nemcsak a politikai hatalomra vonatkoztatom, hanem arra is, amikor valaki egy férfi-nő kapcsolatban játszmák segítségével próbál hatalmában tartani egy másik embert.

Márai Sándornak van egy nagyon érdekes regénye, Az igazi, amely azt a kérdést boncolgatja, hogy él-e valahol a világon egy nekünk teremtett, ideális partner, akit csak meg kellene találnunk. Márainak erre az a válasza, hogy nem, igazi nem él a világon – de ha valaki szerencsés, akkor találkozhat élete során egy-két emberrel, akikből lehetne igazi. De ehhez az együttélésbe nagyon sok türelmet, lemondást kell fektetni, s akkor egy idő után úgy összecsiszolódhatnak, hogy már nélkülözhetetlenek egymás számára. Ez a regény egy válásnak a története. Az egyik jelenetben, amikor a nő már nagyon ki van készülve, elmegy gyónni, és elmondja az összes keservét a papnak. A pap egy darabig hallgat, majd azt mondja:

- Leányom, te nagy bűnt készülsz elkövetni! Te birtokolni akarsz egy emberi lelket. Ennél nagyobb bűn nincs a világon!

Sajnos, az emberek szívébe nincs beleírva, hogy az ember nem tulajdon. Senki. A gyerek se, a férj se, a feleség se, a szerető se. A rabszolgatartás minden formája aljas. Ha a játszmák arról szólnak, hogy milyen manipulációval lehet egy másik ember fölött hatalmat gyakorolni, és őt tulajdonná tenni, akkor erre tisztességes ember nemet mond.

Az a mondás járja: az élet kikényszeríti, hogy az ember játszmákat játsszon. A kérdés csak az, hogy amit az élet kikényszerít, abba mindig bele kell-e egyezni? Az élet a háborúkat is kikényszeríti. Az élet a népek és a vallások közötti ellentétet is kikényszeríti. Most még sorolhatnám, hogy mi mindent kényszerít ki az élet: negatív indulatokat, gonosz cselekedeteket. Mindenre igent kell mondani? Attól, hogy a világ gonosz és züllött, nekünk is gonosznak és züllöttnek kell-e lennünk? Vagy inkább vállalni kell az ellenállás kockázatát, ami néha az ember egzisztenciájába, sőt az életébe kerülhet? Tudom, hogy ezt senkitől sem lehet megkövetelni, legfeljebb az ember követelheti meg önmagától. De azért nem kell a gyávaságot dicsőséggé emelni!

A pszichológusok észrevették ezt a játszmaviszonyt ember és ember között, s rákaptak arra, hogy ennek a dinamikáját, a mechanizmusát vizsgálják. Könyvtárnyi kötet jelent már meg ebben a témában, amelyek leírják: kikerülhetetlen, hogy az emberi kapcsolatokban játszmákat játsszunk, tehát jobb, ha minél jobban megismerjük ezek belső struktúráját, hogy védekezni tudjunk ellenük. De az egész szemlélet az igenen belül marad, hogy igen, ilyen az élet, ha fenn akarunk maradni, jól akarunk járni, akkor játszmákra van szükség. Én meg azt gondolom, hogy nem kell mindenre igent mondani, amit az élet az ember elé tesz, mert abban a percben, ahogy kimondtam azt a szót, hogy játszma, azt is kimondtam vele, hogy hazugság. Vagyis nem olyannak mutatom magam, amilyen vagyok, hanem eljátszom valamilyen szerepet, amire a másik fogékony, ami hat a másikra, és ez által bizonyos értelemben az akaratomnak, a befolyásomnak megfelelően fog cselekedni. Ez a játszma lényege: hazugság által hatalmat gyakorolni.

Nagy kérdés, hogy vajon lehet-e egy kultúrát a játszmákra alapozni, és lehet-e ezt szinte az emberi kapcsolatok uralkodó formájának tekinteni? Vajon, nem ez az oka annak, hogy a társadalmon mostanra olyan méretű gyanakvás uralkodott el, hogy már senki sem hisz a másiknak? Mindenki azt szimatolja, hol akarják átverni, mert feltételezi, hogy mindenki játszmát játszik: a politikus, az üzletember, a pedagógus, az orvos, sőt végül kiderül, hogy a férj, a feleség, meg a gyerek is – hát akkor kinek higgyen…? A baj az, hogy a játszmát sokan összetévesztik a neveléssel és a tapintattal. Természetes, hogy nem mutathatjuk meg az indulatainkat a maguk nyersességében, mert nem akarjuk megbántani a másik embert, és olyan hatást akarunk elérni, hogy ő se bántson meg minket, ha lehet. A tapintatos magatartás azonban nem feltétlenül hazugság, és nem feltétlenül játszma. Mondok erre néhány példát.

Az európai kultúrkörben a legtöbb családban van egy normatíva, amely a következőképpen szól: a gyereknek szeretnie kell a szüleit, de szexuálisan nem szabad irántuk érdeklődnie. Nem leselkedhet sem a fürdőszobában, sem a hálószobában, a szexuális érdeklődését le kell tiltania önmagában. Vagyis van egy normatív előírás, hogy az érzelmekre igent kell mondani, az ösztönökre, a szexuális vágyra nemet – holott ez a kettő együtt jár. A világ legtermészetesebb dolga, hogy ha egy gyerek szeret valakit, akkor nem tudja az érzelmeit szétválasztani, hogy ezt szeretem benned, azt meg nem, hanem az egészet szereti, és ebben az egészben benne van a szexualitás is. Valamilyen szinten mindig benne van. Először a leselkedés, aztán a kíváncsiság szintjén: hogyan lehet meghatározni azt, hogy valaki fiú vagy lány, hogyan kerül a gyerek az anyuka hasába – és így tovább. Ám a szexuális vonzalom le van tiltva, azt a gyereknek nem szabad megélnie. Vajon, ez a tiltás, hogy érzelmileg igen, szexuálisan nem, mivé érik be serdülőkorban, majd felnőttkorban, és milyen játszmákra kényszeríti rá az embert? Például arra, hogy megjátssza a szerelmet akkor is, amikor csak a testi vágy hajtja, mert a közmegítélés szerint egy tisztességes nő – sőt, egy igazán tisztességes férfi is – csak szerelemből fekszik le valakivel. Tessék mondani, ez igaz? Ilyen gyakori a szerelem jelensége a világban? Ilyen módon játszmává válik a férfi-női kapcsolatok jelentős része.

Azt mondja még a mózesi parancs is: tiszteld apádat és anyádat! De tessék mondani, lehet parancsra tisztelni valakit? Szeresd ellenségedet! Lehet parancsra szeretni valakit? Ilyen nincs! Az ember érzelmi élete nem áll akaratlagos szabályozás alatt – csak a viselkedése. Viselkedhetek úgy, mintha szeretném vagy tisztelném. Elhatározhatom, hogy elutazom Barcelonába, de azt már nem, hogy ott boldog is leszek. Vagy boldog leszek, vagy nem. Ha meg így van, akkor vajon felel-e az ember az érzelmeiért? Meg lehet-e parancsolni valakinek, hogy soha ne szeressen bele egy másikba? Nem, de ki lehet kényszeríteni jászmákat, hogy legalább viselkedjen úgy, mintha. Egy gyerektől is meg lehet követelni, hogy viselkedjen úgy, mintha tisztelné a szüleit, de a valódi tisztelet, már bocsánat, a szülőn múlik, nem a gyereken. Ugyanez igaz az iskolára is. Mi az iskolában egy tanár követelése a gyerekkel szemben? Viselkedj úgy, mintha tisztelnéd a tanárt! Hogy valójában mekkora hülyének tartod, az a magánügyed, illetve titokban megbeszélheted a társaddal, de úgy kell tenned, mintha tisztelnéd, ő meg, bár szintén azt gondolja rólad, hogy tökgolyó vagy, látszólag elfogad téged rendes, értelmes gyereknek. Vagyis tanár és gyerek játszmát játszik, mindketten úgy tesznek, mintha, és ha ebben következetesek, akkor soha nem lesz bajuk egymással. De ha a gyerek nem tesz úgy, akkor baj lesz!

Egy ismerősöm családja hazatelepült Angliából, csak sajnos az általános iskola felső tagozatába járó kislányuk nem volt tisztában a magyar szokásrendszerrel. Éppen ezért, amikor angolórán a tanárnő elmagyarázta az osztálynak, hogy angolul undergroundnak nevezik a földalattit, a kislány felnyújtotta a kezét, és azt mondta: „Tanárnő, ne tessék haragudni, én Londonban éltem, de ott mindenki úgy hívja a földalattit, hogy tube.” Olyan botrány lett abból, hogy így „leégette” a tanárt, hogy végül azt tanácsolták a szülőnek: vigye el a gyereket az iskolából.

A családban azt kell mondani a nagypapa születésnapján, aki egy alkoholista disznó, hogy tisztelettel köszöntünk nagyapa, de jó, hogy közöttünk vagy – és csak magunkban tehetjük hozzá: milyen jó, hogy ma még nem hánytál az asztalra. A nagypapa meg két böffentés között azt mondja, milyen jó érzés, hogy így tiszteltek engem, milyen nagyszerű családom van! Ez a játszma.

Úgy kell tenni a munkahelyen is, mintha a főnököt tisztelnéd, a főnök meg úgy tesz, mintha ő mindentudó lenne. Egy belgyógyász professzor úgy viselkedik, mintha nem azért lenne a posztján, mert jó szervező és kiváló nexusai vannak, hanem, mert ő a legjobb belgyógyász az országban. Lehet valaki egyszerre a legjobb endokrinológus, a legjobb pulmonológus és a legjobb gasztroenterológus? Dehogy lehet! De a viziten ezt kell játszania. Elöl megy, persze Scholl papucsban, hogy magasabbnak látsszon, nyakában lóg a fonendoszkópja, nehogy azt higgyék, hogy ő a műtősfiú. A zsebébe is tehetné, ott sokkal nagyobb biztonságban lenne, de a fonendoszkóp a játszma része, az orvosi fölény tartozéka, és ha valaki kilép a játszmából, akkor rengeteg negatívum zúdul a nyakába.

Sokszor elmesélem, hogy életemben egyszer voltam szülői értekezleten: először és utoljára. Büszke apaként bemasíroztam az iskolába, beültettek az egyik padba, majd jött a begyes, nagyon csinos tanítónő, felment a katedrára, és kiokosított bennünket. Néztem ezt a szegény lányt, hogy ez is elveszett az emberi kommunikáció számára, már csak fölülről lefelé tud beszélni. A katedra tönkretette, mint ahogy nagyon sok pedagógust, orvost, pszichológust tönkretesz, hogy mindig kiszolgáltatott helyzetben lévő emberekkel kerül kapcsolatba, és egy idő után észre sem veszi, hogy ez csak szituatív fölény, hanem azt gondolja, ő olyan nagyszerű ember, aki mindenkinél magasabb rendű. Visszatérve a tanító nénire, miután elmondta a nagymonológját, kegyesen intett, hogy lehet kérdezni. Én is jelentkeztem, és azt kérdeztem, hogy miért csak a hosszú szünetben ehetik meg a gyerekek a tízóraijukat, miért nem akkor, amikor éhesek. Ez azért van így, apuka, mert nálunk ez így szokás – mondta a tanító néni, körülbelül olyan hangsúllyal, ahogy az értelmi fogyatékosokhoz szoktak beszélni. Nehéz helyzetbe kerültem: belemegyek-e a szokásos játszmába szülő és pedagógus között? Mivel végül mindig a sátáni énem győz, úgy döntöttem, hogy nem megyek bele. Azt mondtam neki: Drága asszonyom, apukának engem utoljára a rossz lányok szólítottak az Arizonában: „Apukám, van pénzed? Gyere be egy boldog öt percre!”

Persze, mint az várható volt, óriási botrány tört ki. Én azonban még a saját klinikai osztályomon sem tűrtem az apukázást, anyukázást, mert szerintem Magyarországon úgy szólítják meg az embereket, hogy uram és asszonyom. A kiszolgáltatottakkal ugyanis azért bánnak így, azért vonják bele őket ezekbe a játszmákba, hogy fölénybe kerüljenek velük szemben.

Ifjúként jártam vizitekre, ott voltam a sleppben én is.

- Hogy van, Kovács bácsi?

- Hát, doktor úr, itt még fáj, ott még szúr!

- Szólítson nyugodtan főorvos úrnak!

Másnapi vizit.

- Hogy van, Kovács bácsi?

- Szólítson nyugodtan Kovács úrnak!

Micsoda pimasz beteg! Ha kilép valaki a játszma keretei közül, abban a pillanatban egy agressziótömeg zúdul rá, amiért nem megy be abba a hazug szereposztásba, amiben élnie kell betegnek, gyereknek, feleségnek, férjnek, beosztottnak. Ha kilép, akkor baj lesz. Át kell tolni az indulatokat. Egy veszekedő házaspár úgy néz ki a maga játszmáival, hogy hazajön a férj, és ordít egy nagyot:

- A fene egye meg, már megint nincs ott az újság a rádión! Hányszor mondjam el, hogy amikor hazajövök, azt szeretem, ha leülhetek újságot olvasni! Ennyit nem lehet megjegyezni?

- Te, Lajos, liptóit hoztál? Nem!? Hát, mit adok a gyereknek holnap tízóraira? – válaszol a feleség.

- Már megint olyan kupleráj van ebben a lakásban, hogy semmit nem talál meg az ember! – folytatja Lajos.

- Hányszor kértelek már, hogy vedd le a cipődet az előszobában, erre megint sáros lábbal caplattál végig rajta! – replikázik a feleség.

És egy délután alatt felrobban tizenegy ilyen kis konfliktus. Van normális ember, aki elhiszi, hogy a liptói túró a bajuk egymással? Nem. Az a játszmához tartozik. A játszma meg mire szolgál? Ha a bennük levő kielégületlenség, düh, agresszió egyszerre robbanna ki, akkor nagy baj lenne – minimálisan el kéne válni, ha ugyan nem csapná agyon az egyik a másikat. De ha ezt a feszültséget széthasítják, mint egy gőzgép vagy egy atomreaktor energiáját, tíz apró robbanásra, akkor lesz belőle egy játszma, egy agresszív játszma, viszont a valósággal sose kell szembenézniük, hogy tulajdonképpen mennyire rosszul jönnek ki egymással.

Nemrég járt nálam egy pár, férj és feleség, tanácsért jöttek. Elmondták, hogy ők nagyon sokat veszekednek, és ez se nekik, se a gyereküknek nem tesz jót. Ezért most leírták egy szerződés formájában, hogy mit vállal a férj és mit a feleség. Nézem a papírt: a férj vállalja, hogy hazajön a fürdetési időre. A feleség vállalja, hogy nem fogja minden második nap a szemére hányni, hogy már megint nem volt szex. A férj vállalja, hogy nem fog ordítani a feleségével, és nem fog káromkodni. A feleség vállalja, hogy mindig lesz otthon meleg kaja. És így tovább.

- Ez a lista minek kell? – kérdeztem.

- Mert tudja, mi nagyon-nagyon szeretjük egymást, csak ezek a dolgok megzavarják az együttélésünket.

Vagyis egy játszma indult meg közöttük, a szerződés játszmája, ami számomra kizárólag azt bizonyítja, hogy mennyire nem szeretik egymást. Ha szeretnék egymást, ezt nem kellene írásos szerződésbe foglalniuk. De ez a játszma arra szolgál, hogy ne kelljen szembenézniük azzal, mennyire elegük van egymásból. Ezért előírják szerződésben azt, amit minden jóérzésű ember, aki szereti a másikat, spontán megtesz. Ebben aztán egy darabig hisznek is, aztán elkezdenek azon veszekedni, hogy ki melyik szerződéspontot szegte meg, és miért.

Szóval, az a nagy baj ezekkel a játszmákkal, hogy az egész egy hazugságtömeg. Az ember persze mondhatja, hogy olyan világban élünk, ahol hazudni kell, hogy érvényesülni tudjak, hogy a helyemen maradhassak, hogy mások elviseljenek – én azonban azt gondolom, hogy erre nincs szükség. Jaj, mi lesz, ha nem veszünk részt a játszmákban? Akkor balhé lesz! És? Előbb-utóbb így is balhé lesz. Ha emberek arra kényszerülnek, hogy például egy kapcsolat fönntartása érdekében hazudjanak, megjátsszák magukat, vagyis játszmázzanak, azon a kapcsolaton túl sok áldás úgysem lesz. Persze, le lehet játszani egy életet is játszmákkal, de nem lesz ez az élet nagyon üres, nagyon hazug, nagyon elpazarolt? Én az élet elpazarlásának egyik legfőbb lehetőségeként értelmezem a játszmázást, a manipulációt.

- Úgy látom, Zsuzsika – mondja a barátnőjének Juditka – hogy a férjem már nem nagyon érdeklődik irántam. Más nők érdeklik.

- Tedd féltékennyé!

Vagyis kezdd el manipulálni, kezdj vele egy féltékenységi játszmát, majd akkor megbecsül téged! Kell ilyen áron egy kapcsolat? Többek között ezért lettem én az ördög ügyvédje, mert játszmaellenes vagyok. Ha valaki pszichoterápiára jön hozzám, én nem erősítem a játszmáit, inkább abba az irányba próbálom befolyásolni, hogy ne pazarolja el fölöslegesen az életét.

Az emberek ugyanis rettenetes hülyeségekre képesek elpazarolni az életüket! Hadd mondjak egyetlen példát, aminek aztán semmi köze nincs az európai kultúrához. Volt egy tibeti láma, úgy hívták, hogy Mipam, aki írt egy könyvet a saját kolostori életéről. Ebben a kötetben szerepel a következő epizód is: érkezett a kolostorba Indiából egy jógamester, aki észak felé vándorolt. Megkínálták vacsorával, és kapott egy kis cellácskát éjszakára. Másnap reggel elmondta, hogy valamiképp viszonozni szeretné a lámák vendégszeretetét, ezért megmutatna nekik valami nagyon különlegeset: a levitációt, a Föld vonzerejének a leküzdését, amit ő negyven éven keresztül tanult és gyakorolt. A lámák ki is jöttek a kolostorból, körbeülték. A jógamester középen lótuszba helyezkedett, egy darabig ült, aztán inogni kezdett, végül felemelkedett 30-40 centiméter magasra, és ott lebegett egy darabig. Aztán lassan visszaereszkedett. A lámák meggratulálták: ez szenzációs, elképzelni nem tudták, hogy ilyen lehetséges! A jógamester megdicsőülten távozott. Csak amikor már jó messze járt, akkor kezdtek nevetni a lámák.

- Uramisten, ekkora barmot – csapdosták a térdüket – 40 évet elpazarolt ebből az inkarnációjából erre a hülyeségre, és most fél méterre tud lebegni a föld felett, miközben a gyík elszalad a feneke alatt. Hát, erre való egy emberélet?

Én ugyanezt gondolom a játszmákról – arra való egy emberélet, hogy hamis szerepeket játsszak, csak azért, hogy a másikat megszerezzem vagy megtartsam, leszereljem, vagy megmeneküljek az agresszivitásától? Nem elpazarlása egy emberéletnek, ha hazug állításokat akarok bebizonyítani önmagamnak vagy másoknak?

A konvencionális „igazságok” között rengeteg hazugság van, például, hogy minden szülő szereti a gyerekét. Tényleg? Ne tessék már mondani! Harminc évig dolgoztam olyan családokkal, ahol a gyereknek semmi más baja nem volt, csak az, hogy nem szerették, de színlelték a szeretetet, és ebbe a gyerek tönkrement. Mint ahogy a gyerek se köteles szeretni a szüleit. Persze, meg lehet játszani, ha nagyon erős a nyomás a szülőn és a gyereken – de érdemes? Kell? Szükség van rá? Nem jobb vállalni a valóságot, mint ilyen hazug szerepekbe menekülni? A gyerek úgyis megérzi, mi a valóság és mi a hazugság. A nő és a férfi is megérzi.

- Szeretlek téged! – mondja a szerelmes ifjú – Ugye a feleségem leszel?

- Férjhez megyek hozzád! – válaszolja a nő.

És ott állnak áhítattal, míg végigmondja a pap, hogy jóban-rosszban együtt, amíg a halál el nem választ titeket egymástól. Persze, ők is meg vannak győződve erről, hiszik, hogy az ő döntéseik és választásaik időtállóak, és ki tudják számítani, mi lesz belőlük tíz, húsz vagy harminc év múlva. Ha pedig néhány év elteltével látják, hogy a dolog nem egészen az ő elképzeléseik szerint alakul, akkor elkezdenek játszmákat játszani, hogy bebizonyítsák, milyen lánggal ég még az a szerelem, ami közben már rég kihunyt. Pedig ezzel szembe is lehetne nézni. Meg el lehet kezdeni olyan játszmákat játszani, hogy a másik legyen az oka minden konfliktusnak.

A végtelenségig folytathatnám, de minek? Azt gondolom, érthető az álláspont, amit én megpróbálok a saját életemben érvényesíteni: ha csak lehet, nem játszom játszmát. Ha lehet. Mert vannak helyzetek, amikor az élet engem is belekényszerít, és akkor nagyon rosszkedvűen, de elfogadom a kényszert, hogy muszáj valami mást mutatnom, mint ami bennem van. Közben azonban levonom a konzekvenciákat. Hadd mondjak erre egy példát. Sokat beszélnek arról, hogy bizonyos szakmákban kiéghet az ember. Ez igaz. Én például akkor vettem észre saját magamon a kiégés jeleit, amikor harmincvalahány évi praxis után bejött hozzám a klinikára egy rokonszenves nő, és elkezdte mesélni, hogy a fiacskája enuretikus, vagyis éjszaka bevizel, de még arra sem hajlandó, hogy kimossa maga után a lepedőjét. Apuka persze őrjöng, hogy ezt a gyereket így még táborba sem lehet elküldeni, ezért ők se tudnak elmenni nyaralni… Szóval mesélte azt, amit általában egy enuretikus gyerek szüleje mesélni szokott, én meg azon kaptam magam, hogy közben arra gondolok, mi lenne, ha megkérdezném: „Drága asszonyom, miért meséli nekem ezt a gusztustalan történetet, mi a fene közöm van hozzá, hova pisil Lacika?”. Ez volt számomra a figyelmeztetés, hogy vigyázz, kezdesz a szakmádból kiégni. Valahol abba kell hagyni. Mert már éreztem, hogy ugyan jó pszichológus vagyok, de jobb már nem leszek, és valahogy elkérgesedtem harminc év emberi nyomorúságaitól. Ekkor kezdtem el írni, hátha azt élvezni fogom, és váltani tudok. Tovább is lehetett volna csinálni, el is lehetett volna hazudni, hogy mint pszichológust a kiégés fenyeget. De minek? Én ugyanis azt gondolom, hogy egy emberre elsősorban saját maga van rábízva. Saját magadért kell felelned. Van egy régi mondás, miszerint, ha meghalok, akkor az elképzelt Jóisten nem azért fog felelősségre vonni, hogy miért nem lett belőlem Assisi Szent Ferenc, hanem azért, hogy miért nem voltam önmagamhoz hű, hiteles Popper Péter? Ezért felelek. Nem kell szentnek lenni, de az embernek azonosnak kell lennie önmagával. Én a játszmákat ellenszenvvel figyelem, mert nem tartom helyesnek, hogy embereket megtanítanak a másik ember manipulálásának lehetőségeire és módszereire. Azt gondolom, hogy akár hívő valaki, akár ateista, akár misztikus, akár racionális, az emberélet nem arra való, hogy hamis szerepeket játsszunk.

Persze, vannak olyan helyzetek is, amikor az ember, ha akarja, ha nem, tényleg belekényszerül a játszmákba. Ha az őszinteségért és önmagunk vállalásáért olyan konzekvenciák zuhannak ránk, amelyek nincsenek már arányban önmagunk vállalásának pozitívumaival – például megölnek -, akkor úgy gondolom, az a normális, ha megjátsszuk magunkat. Hadd mondjak egyetlen példát. Kezeltem egy zsidó orvosnőt, aki fiatalkorában hamis iratokkal bujkált Pesten a barátainál. Éppen óvóhelyen ült, amikor egyszer behoztak egy sebesült nyilas gyereket, akinek egy repesz átvágta a combartériáját, és plafonig spriccelt belőle a vér. Amint ott ügyetlenkedtek körülötte, ő felállt, és hippokratészi esküjének eleget téve odament, hogy megpróbálja elszorítani ezt az artériát. Erre oldalba vágták puskatussal, hogy na, menjen innen néni, maga ehhez nem ért! Természetesen megmondhatta volna, hogy én nem Juli néni vagyok Nagymarosról, hanem orvos, és megpróbálom megmenteni a fiú életét. De áldozta volna fel a sajátját? Megpróbált segíteni – puskatussal oldalba vágták, visszaült, és a fiú öt perc alatt elvérzett, meghalt. Ő végignézte, és élete végéig nem tudta ennek a terhét letenni. Saját maga számára is nyilvánvaló volt, hogy nem kellett volna felfednie a nyilasok előtt, miszerint ő egy hamis iratokkal bujkáló orvosnő, mégis, egy életen keresztül nem tudott megszabadulni a fiú halálának a terhétől és a bűntudatától. Vannak olyan helyzetek, amikor muszáj színlelni, muszáj játszani, és el kell viselni érte a lelkiismeret furdalást.

Szóval, azt gondolom, itt a határ, hogy mikor kell felvállalni a játszmát, és mikor nem: hogy mi az ára az önmagam vállalásának. De az emberi léleknek nagyon furcsa ám a szerkezete. Egyszer kezeltem egy nőt, akinek rengeteg pszichoszomatikus panasza volt, itt fájt, ott fájt, baj volt az emésztésével, az ízületeivel, mindig kínozta valami. Nem értettem, de az evidens volt, hogy szomatizál, tehát ezek lelki eredetű fájdalmak, és organikusan nincs semmi baja. Háromnegyed év után mesélte el, hogy amikor egy nap hazament, ott lógott a szoba közepén a férje, fölakasztva – öngyilkos lett. Attól kezdve hetenként kétszer kijárt a férjéhez a temetőbe, leköpte, összerugdosta a sírját, és a legútszélibb kifejezésekkel káromkodott fölötte, hogy magamra hagytál, te rohadék! Ettől viszont olyan bűntudata lett, hogy mindenféle betegségekkel büntette magát. Ha belegondolunk, tulajdonképpen mi történt? Folytatta a játszmát a halott férjjel. Úgyis lefordíthatnánk, hogy ő gyalázta a halott férjét, a halott férj pedig betegségeket küldött rá. Nagyon nehéz volt őt kihúzni ebből a gyűlöletből, ebből az életen, halálon túl folytatott játszmából. Szóval azt gondolom, a határ mindig ott van, hogy az igazság vállalásában nem szabad tönkremenni. Ha az fenyeget, hogy tönkremegyek, elpusztulok, megbetegszem, megölnek, akkor inkább játszmázni kell. De csak azért nem, hogy a külvilág szépnek lássa az én családi életemet, vagy a gyerekem viselkedése megfeleljen a normatív előírásoknak!

- Mi a probléma a gyerekkel? – kérdeztem sokszor a rendelésemen.

- Nem köszön.

- Hány éves?

- Hat.

- Drága asszonyom, kössünk egy fogadást! Mire húszéves lesz, köszönni fog!

Hát, nem mindegy, hogy hatéves korában köszön-e a gyerek, vagy nem köszön? Majd fog köszönni! Majd begyúrja őt a társadalom! Érdemes ezért a gyerekben betegségtudatot létrehozni? Hogy fehér köpenyes gyógyászokhoz kell járnia, mert ő olyan beteg, hogy nem köszön?

- Bepisil!

- Volt már éjjel száraz?

- Nem.

Mert ha már száraz volt négyéves korában, és újra bepisil, akkor abba tényleg bele kell avatkozni. De ha négyéves korában még bepisil, hát, uramfia! Az azért elég ritka, hogy valaki a nászéjszakáján még mindig bevizel, nem? El fog múlni! Nem mindig kell a fehér köpenyesnek részt vennie a problémamegoldásban, mert az betegségtudatot épít ki a gyerekben, és abból később még sok baja származhat.

Egyébként el nem tetszik képzelni, milyen dolgokon akadnak el emberek! Van, aki például egy életen át nem meri megmondani a partnerének, hogy rossz szagú a lehelete, inkább hagyja, hogy az egész szexuális életük megnyomorodjon ettől, mert nagyon vigyáz arra, hogy ha együtt vannak, mindig oldalra fordítsa a fejét. Miért nem mondja meg? Egy jó kapcsolatban nem lehet azt megmondani, hogy nyuszi, biztos van egy rossz fogad, vagy rossz az emésztésed, nézessük meg? Ennyi bizalom sincs a kapcsolatban, inkább játsszuk el a játszmát félrefordított fejjel? Azt gondolom, hogy nagyon sok ilyen szorongás és gyávaság van, ami behívhatja a játszmákat. Ahelyett, hogy őszintén megmondanák, hogy ez a helyzet, szaladj el a fogorvoshoz! Ennyi!

Sokszor egyébként az ember maga sem tudja, mi hajtja őt bele egy-egy játszmába. Annak idején medikusok és medikák részére tartottam pszichodráma foglalkozást, amikor egy lány egyszer fölállt azzal, hogy neki nagy sikerei vannak a fiúknál, de mindig hamar otthagyják, nem tud a kapcsolat beérni.

- Miért, hogy viselkedik?

- Nem tudom.

- Akkor játsszunk!

Egymás mellé állítottam két széket, és azt mondtam nekik: most moziban ültök, nézitek a filmet. A fiú, ahogyan ez szokás, óvatosan csúsztassa át a kezét, és fogja meg a lányét! Erre azt kérdezi a csaj:

- Most milyen alapon fogtad meg a kezemet?

A pszichodráma ezzel véget is ért. Maga a lány is rádöbbent arra, hogy a saját undoksága, pontosabban az intimitástól való félelme gátolta meg abban, hogy a kapcsolatai elmélyüljenek. Egy ilyen felfedezés alapján már tovább lehet keresgélni, hogy milyen belső állapot az, ami egy nővel kimondat egy ilyen bornírt kérdést. És valószínűleg rá is lehet jönni.

Sokan kérdezték már tőlem, hogy miről lehet felismerni a játszmákat. Én azt gondolom, hogy a játszmák az esetek többségében intellektuális, kognitív szinten nem felismerhetők, de rájuk lehet érezni. Ebben sokkal jobban hiszek, mint bármely logikai receptben. Szerintem az emberek, ha nyitottak, megérzik a hamisságot, amely feléjük árad, még akkor is, ha az nagyon jól el van rejtve. Hadd mondjak erre egy példát a saját életemből.

Anyám mindig mindent megtett az érdekemben, jól bánt velem, igazi first class mama volt. Mégse tudtam vele bizalmas lenni, hiába mondta, hogy gyere Péterkém, beszélgessünk, ülj az ölembe, amíg apád hazajön. Nem ment a dolog, és én nem tudtam, miért nem, valami egyszerűen nem jött össze közöttünk hangulatilag, érzelmileg. Már negyvenfelé jártam, amikor az unokahúgom egy orvosi műhibából kifolyólag halva szülte meg a gyerekét, és anyám a maga módján próbálta vigasztalni. Elmesélte az unokahúgomnak, hogy ő kislánykorától kezdve egy valamiért imádkozott: hogy fia ne szülessen. Nem szerette a fiúkat. Erre megszülettem én. Nem is vállalt több terhességet. Amikor ezt az unokahúgom visszapletykálta nekem, én abban a pillanatban megértettem a köztünk lévő viszony bizalmi problémáját. Hogy mekkora bajt hoztam én erre a szegény mamára, aki semmiképpen nem szeretett volna fiút! Ezután teljesen feloldódott bennem minden averzió, és attól kezdve haláláig nagyon jóban voltunk. Végtelenül hálás vagyok az unokatestvéremnek, hogy pletykájával megfejtette ezt a titkot, mert addig én csak azt éreztem, hogy valami nem stimmel közöttünk érzelmileg. Kellett ez a pletyka ahhoz, hogy megértsem a saját érzéseimet, hogy miért nem tudtam vele bizalmas lenni, és azt is, hogy később, már felnőtt koromban miért volt számomra olyan rettenetesen fontos, hogy a nők elfogadjanak.

Szóval, én azt gondolom, hogy az ember megérzi, ha a másik szerepet játszik előtte, és ha a gyökerek nem nyúlnak ennyire messzire az időben, akkor akár rá is jöhet, mi a probléma a kapcsolattal. Rá lehet jönni néha, ha máshogy nem, hát pszichoterápiában. De nincs olyan recept, amiről a szerepjátszást garantáltan fel lehet ismerni. Az érzéseinkre kell hagyatkozni.

Amikor annak idején a medikusok azt kérdezték tőlem, hogy megmondják-e a súlyos diagnózist a betegnek, mindig azt válaszoltam: ezt a betegnek kell eldöntenie. Beszélgessetek vele egy fél órát, és érezni fogjátok, hogy azt szeretné-e hogy becsapják, vagy az igazat akarja megtudni. Vannak emberek, akiknél ez egyértelmű. A súlyos beteg Lukács György filozófusnál például egyértelmű volt, hogy nem szabad becsapni abban az ügyben, hogy mennyi ideje van hátra. Alkotó ember volt, be akarta osztani az idejét, tudni akarta, mibe érdemes még belefognia, és mibe nem. Katasztrofális félreértés lett volna őt átverni. A beteg egyébként ezt mindig az orvos értésére adja, ha nem is markáns megfogalmazásban, de akkor is kiderül a magatartásából, hogy mit szeretne: hamis reményeket, vagy a valóságot. És szerintem ezt ki kell szolgálnia az orvosnak.

De egyvalamire nagyon kell vigyázni, mégpedig arra, hogy mekkora egy ember teherbírása. Az igazság kimondásával rombolni soha nem szabad. Ha én egy igazság kimondásával kiszámíthatóan romboló hatást keltek valakiben, akkor azt az igazságot nem szabad kimondani. Hallgatni, kikerülni a kérdést lehet, csak hazudni nem. Viszont nem kötelező azzal az emberrel szoros kapcsolatban maradni. Ha nem életről és halálról van szó, előfordulhat, hogy az embert a jó szándéka és a tapintata végül arra készteti, hogy kihátráljon egy kapcsolatból. Ha az ember fölismeri egy kapcsolatról, hogy az számára vagy a másik fél számára romboló hatású, akkor jobb szép csöndesen kikopni belőle. Ezt pedig meg lehet tenni minden különösebb pusztítás nélkül.

Lélekrágcsálók: a szorongás, a félelem és a pánik

Azt gondolom, a szorongás, a félelem és a pánik önmagukban nem rossz dolgok. Persze az emberek nem szeretnek se szorongani, se félni, se pánikba esni, holott a világ tele van szorongást keltő, félelmet keltő, pánikot létrehozó jelenségekkel. A fejlődéspszichológusok azt mondják, hogy a kifejezett félelmi reakciók csecsemőknél már öthónapos korban megfigyelhetők, de öt és nyolc hónap között feltétlenül megjelennek – a gyerek akkor már ott tart a fejlődésében, hogy észreveszi, megérzi a félelmet és szorongást keltő jelenségeket, és reagál is azokra.

Elöljáróban szeretnék néhány fogalmat tisztázni, mert jellegzetes hazai probléma, hogy beszélünk valamiről, amiről voltaképpen nem is igazán tudjuk, hogy micsoda. Én azt gondolom, hogy a szorongásban és a félelemben van egy közös elem, mégpedig valami fenyegetés. Valami veszély leselkedik rám. Ezt a szorongásban is megéli az ember, a félelemben is. A különbség az, hogy a szorongásban a veszélyérzet, a veszélyeztetettség, a fenyegetettség valódi oka nem tudatos. Ez persze nem azt jelenti, hogy nincs oka – természetesen van, csak nem tudjuk, mi az. Tudatos csak a szorongás tünettana, amit megél az ember három szinten. Először is érzelmi szinten – érzékeljük, hogy valami nem stimmel, valami rossz fenyeget. Az érzelmi reakciót vegetatív tünetek követik: szívdobogás, görcsös, gombócszerű érzés a torokban, esetleg hasmenés vagy székrekedés, émelygés, hányinger, vérnyomás, és így tovább. Számos ilyen vegetatív paramétere van a szorongásnak. Ezután a tünetek a viselkedés szintjén is megjelennek. A szorongó ember nagyon gátoltan viselkedik, tele van félelmekkel, retteg, mit szólnak ahhoz, amit tesz, amit mond, állandóan a hatásokat fürkészi, és mint minden neurózisnál, éppen ez viszi bele abba, amitől szorong. Egy szorongó ember, aki például fél a nyilvános szereplésektől, fél attól, hogy a nők kiröhögik, elkezd rettenetesen gátlásosan, visszahúzódóan viselkedni, és emiatt tényleg kiröhögik. Éppen a szorongása viszi bele abba a viselkedésformába, amit szeretne elkerülni. A másik lehetőség, hogy valaki túlkompenzálja a szorongását, és krakéler, agresszív módon viselkedik. Ezzel a látszólagos magabiztossággal próbálja a szorongását csillapítani, sikeresen vagy sikertelenül – de általában sikertelenül. Arról azonban, hogy tulajdonképpen mitől szorong, mi hozza létre benne a fenyegetettség-érzést, fogalma sincs, mert az a szónak az igazi freudi értelmében tudattalan.