SUSANNA PARK

TÜSKEHEGY

II. RÉSZ

TÁLTOS

Könyv Guru

Budapest, 2024

Miután Amyta társaival együtt átkelt Tüskehegyen és találkozott a Táltossal, hamar rájött, hogy innen bizony csak kemény és nehéz tanulás árán szabadulhat. Már ha kiszabadulhat egyáltalán. Szerencsére elveszettnek hitt társai – Szélvész és Anna – is biztonságban élik életüket a titokzatos hegy mögött, sőt a lány újabb ismeretségekre is szert tesz ezen az eddig mindenki számára ismeretlen helyen.

Mindeközben a külvilágban különös szövetségek köttetnek. A Fekete király és Noarin egyre nagyobb sötétségbe borítják Honát, Matt herceg és segítői útját az eddig rejtőzködő életet élő Farkasok keresztezik, a Császár pedig Bluendella királynővel indul el felfedezni a Déli kontinenst és Üveghegyet, benne a sötét boszorkány hagyatékával.

Szuomi, a kis fényevő természetesen most is Fényességes Hercegnője segítségére siet, és ezzel új lendületet kapnak az események, melynek hatására Amyta és társai megpróbálnak utat keresni kifelé Tüskehegy biztonságos menedékéből. De vajon van-e kiút?

TÜSKEHEGY II.

1. | 2. | 3. | 4. | 5. | 6. | 7. | 8. | 9. | 10. | 11. | 12. | 13. | 14. | 15. | 16. | 17. | 18. | 19. | 20. | 21. | 22. | 23. | 24. | 25. | 26. | 27. | 28. | 29. | 30. | 31. | 32. | 33. | 34. | 35. | 36. | 37. | 38. | 39. | 40. | 41. | 42. | 43. | 44. | 45. | 46. | 47. | 48. | 49. | 50. | 51. | 52. | 53. | 54. | 55. | 56. | 57. | 58. | 59. | 60. | 61. | 62. | 63. | 64. | Epilógus

1.

Amyta a sarokban ült, és duzzogott. Vacsora után bevetette magát ide, és nem akart beszélni senkivel. A többiek tapintatosan békén hagyták, nem hozta szóba senki a patak partján elhangzottakat.

Hatalmas csörrenés verte fel az alig pár pillanattal korábban beállt szinte természetellenes csendet, amikor is a két Táltos, Csillagszemű és Holdhomlokú a következő szavakat intézték Amytához:

– Üdvözöllek – kezdte a férfi. – Csillagszemű vagyok.

– Üdvözöllek – folytatta a nő. – Holdhomlokú vagyok.

– Nagyon vártam már, hogy ideérj végre – mondták újra tökéletes szinkronban egyszerre –, leányom.

Amyta csak állt döbbenten, míg ez a két vadidegen arcán nyugodt, békés mosollyal állt vele szemben, és nyíltan, kedvesen néztek rá. A lány szinte levegőt sem kapott a döbbenettől, amikor a hatalmas csörömpölés hallatszott.

Mindannyian odakapták a fejüket, és újabb döbbenet következett. A patak túlpartján álló tündérek is meglepetten néztek társukra. Micha ugyanis elejtette az addig a kezében tartott edényeket, és azok hatalmas csörgéssel-zörgéssel értek földet.

Ez már azért is meglepő volt, mert köztudott, hogy a tündérek szinte sosem vesztik el méltóságukat, még ha meg is lepődnek valamin, az semmilyen formában nem látszik meg rajtuk. Ilyen heves reakcióra még nem volt példa útjuk során, pedig míg ide elértek, már átéltek pár kalandot.

Álltak a patak két oldalán, és most már mindannyian Michára bámultak döbbenten, kivéve a két Táltost, akik egy pillanatra sem zökkentek ki nyugalmukból.

Végül Holdhomlokú szólalt meg.

– Üdvözlünk titeket is, tündérek, az otthonunkban. Kérlek, gyertek velünk mindannyian hajlékunkba, ott kényelmesebb lesz, mint idekint.

Majd választ nem várva odalépett a patakhoz, letérdelt, kezét a vízbe merítette. A tündérek Amytával együtt nem mozdultak, csak várták, mi történik. Csillagszemű is követte tekintetüket, ám ő nem Holdhomlokút, hanem a patakot nézte, mintha ő is ott térdelne a nő mellett.

A patak egy idő után elkezdett visszahúzódni önmagába, a víz lassacskán már csak Holdhomlokú ujjai hegyét simogatta, majd még visszább húzódott, vissza a meder közepe felé. Lassan húzódott vissza a patak, egyre kisebb lett. Holdhomlokú felállt, és kedvesen odaszólt a tündéreknek:

– Gyertek, így könnyebb lesz átkelnetek.

Választ nem várva megfordult, csatlakozott Csillagszeműhöz, és elindultak visszafelé arra, amerről jöttek. A tündérek, mintha dermedt álomból ébredtek volna, elkezdték összekapkodni holmijukat, és egyesével átsétáltak az immár csermellyé szűkült vízen. Amint Rob is átért – valahogy megszokták, hogy ő zárja a sort –, a patak újra elkezdett duzzadni, egyre jobban feltöltötte a folyómedret, mígnem pár perc múlva újra teljes szélességében kitöltötte azt.

Amyta továbbra is dermedten állt, és a patakot bámulta. Teljességgel szürreálisnak tűnt számára minden, ami az elmúlt alig fél órában történt vele, kezdve a Táltosok köszöntésétől, a tündérek patakon való átkelésén át. Micha lépett oda hozzá, és érintette meg a karját. Amyta úgy kapta el magát, mintha tűz égette volna meg. Micha hátrahőkölt.

– Jól van, kislány, nem akarlak bántani – szabadkozott a tündér.

Amyta csak nézett rá furcsa tekintettel, mint aki most először látja. Alaposan megnézte magának a tündért. Látta szép nemes vonásait, amely minden tündérre jellemző volt. Nem találta kiemelkedően jóképűnek, de szép volt, mint minden egyed a fajtájából. Vállig érő fekete haja és sötétzöld ferde vágású szeme mellett egyenes, szabályos vonalú orra és szépen ívelt szája volt Michának, de ezekkel a vonásokkal simán beillett volna bármelyik tömegbe, embernek is elment volna, ha nincsenek hegyes fülei.

Amyta csak nézett rá, mint aki először látja. Lassan végigmérte tetőtől talpig, majd vissza. Látta viseltes ruháját, amelyet ugyan rendbe hozott, ám látszottak rajta a hosszú úttól való szakadások, amelyeket megvarrtak, de elrejteni már nem tudtak. Elidőzött a kopott, mégis kényelmesnek látszó csizmán, alaposan felmérte a hím fegyvereit is. Az egyszerű markolattal rendelkező kardot, amelynek pengéje mindig éles volt, a hátára vetett íjat és tegezt, amelyekről látszott, hogy igencsak sok csatát megértek.

Micha várt, hogy a lány mondjon valamit, vagy nézése megenyhüljön, de Amyta továbbra is úgy nézte, mint aki nem ismeri fel.

– Szerintem sokkot kapott – szólt hátra Slynak, aki érdeklődve fordult vissza. – Mit csináljuk? – kérdezte tőle.

Sly odament hozzájuk. A lány rá is úgy nézett, mint aki először látja. Teljes értetlenség és zavarodottság ült az arcán. Sly elgondolkozott, odament Alexanderhez, és halkan mondott neki valamit. A gyönyörű szőke hím csak bólintott egyet, majd elindult a lány felé, elment mellette, megrezdült körülötte a levegő, és oroszlánként simult oda a lány lábához, finoman meglökve őt.

Amyta először összerezzent az érintéstől, de ösztönösen az állat bundájába fúrta ujjait, és finoman belekapaszkodott. Az oroszlán megindult, és a lány követte. Szinte gépiesen lépkedett vele együtt. Megindult az egész menet a Táltosok után. Lassan poroszkáltak a gyönyörű tájon. Tőlük balra gyönyörűséges erdő húzódott végeláthatatlanul. Mögötte ugyan látszódtak Tüskehegy hatalmas ég felé törő tüskéi, amelyek Honától védték ezt a megkapó helyet, de az erdőben béke honolt. Madarak versenyeztek egymással, hogy melyikük tud csilingelőbben énekelni, őzek és nyulak ugráltak a fák között, igazán idillinek tűnt minden. Selymes fűben bandukoltak a Táltosok után, akik hátra sem nézve saját tempójukban mentek egyenesen előre az erdővel párhuzamosan.

Dél felé már nagyon éhes volt a társaság, így Sly pihenőre intette őket. Végül is itt már nem tévedhettek el. Majd követik a Táltosokat, miután ettek.

Mundo és Rob azonnal tűzifáért siettek az erdő szélére, Micha pedig nekilátott a főzésnek. A ragu félig megfőtt már, úgy kapták le a tűzről, amikor megjelentek a Táltosok. Mindössze lefedték az üstöt, és a félig megfőtt raguval cipelték felváltva.

A fiúk hamar visszaértek a fával, és alig fél óra múlva már jóízűen falatoztak mindannyian Amyta kivételével, aki csak bámult maga elé ott, ahova leültették. Végül Nina volt az – mindenki legnagyobb meglepetésére –, aki fogott egy tányér ételt, és lassan, falatonként megetette a lányt.

Az átélt kalandoktól és az elmúlt hetek megpróbáltatásaitól mindannyian hullafáradtak voltak, mire a lány megette az ételt, páran el is szundítottak a fűben. Álmosítóan hatott rájuk a táj békessége, nyugalma.

Sly úgy döntött, hagyja a társaságot pihenni, és maga is ledőlt a lágy fűbe aludni egy kicsit. Már félig elaludt, amikor halk lépteket hallott, és érezte, hogy valaki leül mellé.

– Szerinted igaz? – kérdezte halk hangon tőle Amyta.

Sly nem tudta, mit válaszoljon. Őt magát is nagyon meglepte a dolgok ilyetén fordulata. Mindeddig úgy tudták, hogy Amyta Amarylla lánya, apjáról csak kósza hírek keringtek, senki sem tudta biztosan, ki lehet igazából, de Amarylla hírnevét tekintve ezen senki sem csodálkozott.

Hosszan elmélkedett magában, mielőtt válaszolt volna.

– Igazán nem tudom – hangzott végül a válasza. – Amikor odaérünk hozzájuk, megkérjük őket, hogy mondják el részletesen az igazságot. Nem tudok sokat én sem a Táltosokról, eddig azt sem tudtuk, hogy ketten vannak. De azt biztosan állíthatom, hogy ők soha semmiről nem hazudnak. Ettől még óvatosan kell kezelni, amit elmondanak, mert szeretnek cikornyásan fogalmazni.

Most Amyta hallgatott sokáig. Emésztette a hallottakat. Alaposan végiggondolta, amit eddig a szüleiről tudott, és meg kellett állapítania, hogy tulajdonképpen egyáltalán fogalma sincs róla, hogy kik is lehetnek az igazi szülei. Az elmúlt hónapokban sem került közelebb a rejtély megoldásához, és most még jobban elbizonytalanodott. Nem érezte azt, hogy ez a két különleges teremtmény lenne az, akik őt a világra hozták. Úgy döntött, elmegy hozzájuk, és alaposan kifaggatja őket. Habár – állapította meg magában – úgysincs sok választása, hogy merre is menjen. Keserűen felkacagott.

– Hát jó. Menjünk, és kérdezzük ki őket! – talpra ugrott, és határozott léptekkel elindult abba az irányba, amerre a Táltosok is tartottak.

Sly is talpra állt, és felkeltette a többieket.

– Amyta magához tért – közölte velük –, sietnünk kell, ha utol akarjuk érni – vigyorgott tőle szokatlan módon.

A többiek álomittasan szedték össze cókmókjukat, és követték a lányt, amilyen gyorsan csak tudták. Szinte futniuk kellett, hogy utolérjék, mert az olyan hatalmas tempóval csörtetett keresztül a pompás réten. Nem nézett sem jobbra, sem balra, elszántan tört előre a Táltosok otthona felé.

Alexander és Sly felzárkóztak mellé két oldalról, a többiek mögöttük meneteltek mintegy védvonalként. Még ebben a megfeszített tempóban is csak kora estére érték el a házat. Az első csillagok már megjelentek az égen, amikor Amyta a ház küszöbéhez ért. Az ajtó nyitva volt, és ő arra készült, hogy összes dühével és kétségbeesésével beront a házba, amikor Sly finoman megérintette a karját, ezzel megállásra kényszerítette.

– Semmit sem érsz el vele, ha rájuk támadsz – mondta a lánynak –, jobban jársz, ha először meghallgatod őket – intette óvatosságra.

Amyta dermedten állt egy pillanatig. Hirtelen elbizonytalanodott. Kérdőre akarta vonni a Táltosokat, hogyan értették, amit mondtak, de most nem tudta, mitévő legyen. Alexanderre pillantott, és legnagyobb meglepetésére a hatalmas hím biccentett arra, amit Sly mondott.

Amyta lemondóan sóhajtott, és félreállt, hogy Sly mehessen előre. Úgy érezte, most nem tudna kedves és illedelmes lenni, ezért inkább hátrahúzódott.

Alexander most is mellette maradt. Amyta nem tudta eldönteni, hogy védeni akarja-e, vagy meg akarja akadályozni abban, hogy valami bolondságot kövessen el. Gyanította, hogy kicsit mindkettőt.

2.

– Jó estét kívánok – lépett be Sly a házba illedelmesen.

A Táltosok titkos tudása még őt, az egyik élő legnagyobb tisztavérű tündért is óvatosságra intették. Emlékezett rá, hogy még a Császár is mindig kiemelt tisztelettel beszélt Csillagszeműről, habár évszázadokkal korábban találkozott vele utoljára. Azt, hogy nem is egy Táltos van, hanem kettő, a világ nem is sejtette. Erejük, tudásuk meghaladta a bolygón élő minden teremtmény erejét és tudását. Azt beszélték, nem erről a világról valók, ám ahogy Sly elnézte őket, semmi különlegeset nem látott rajtuk. Két embernek látszottak, akik éppen vacsorát készítenek vendégeiknek.

Amint beléptek a házba, egy igencsak méretes helyiségbe érkeztek, amelynek közepét egy hatalmas ovális asztal foglalta el. Tizenkét széket számolt meg körülötte. A bejárattól balra konyha látszódott szép kemencével, a Táltosok itt tüsténkedtek az étel elkészítésével. Jobbra a szoba másik felében egy szép faragásokkal díszített kandalló állt, előtte kényelmes kanapé, fotelek, kisebb asztalok, szőnyegek a földön. Az ajtóval szemben két újabb ajtót vett észre, valamint egy folyosót, amelyet szinte teljes sötétség borított.

A tündérek szépen illedelmesen besorjáztak egymás után az ajtón, köszöntötték a Táltosokat, és szinte egymás nyakában megálltak. Holdhomlokú jött oda hozzájuk.

– Hamarosan készen van a vacsora. Megmutatom addig a szobáitokat. Ott fel tudjátok frissíteni magatokat, és kérlek benneteket, tegyétek le a fegyvereiteket. Azokra itt semmi szükség sincsen – tette hozzá kedvesen, de határozottan.

Majd megindult előre a sötét folyosó felé. A folyósó két oldalán szobák nyíltak, minden szobában két-két ágy volt a szoba két oldalában, közöttük tágas hely, asztal, mosdódézsa, komód, szekrény. Három-három szoba helyezkedett el a folyosó két oldalán, és a végéből is nyílt egy újabb ajtó.

Amikor mindenki megtalálta a megfelelő szobatársat, és magukra maradtak, Amyta az ágyra vetette magát, és ott duzzogott. Nina nem sokat törődött vele, levetkőzött, és azonnal belemerült a dézsa forró vízbe. Nagyot nyögött.

– Igazán rendes volt tőlük, hogy forró fürdővel vártak minket – és választ nem várva lemerült a víz alá, hogy a haját is megmossa.

Amikor végzett a fürdéssel, a szekrényhez lépett, kinyitotta az ajtót. Először ledermedt, majd hangosan hahotázni kezdett. Erre Amyta is odanézett.

Nina kiemelte az egyik ruhát a szekrényből, és maga elé tartotta. Amyta szeme is elkerekedett, és belőle is kitört a nevetés. Nina egy hajszálpontosan olyan ruhát tartott maga elé, mint amilyet Holdhomlokún láttak. Nem is ez volt a nevetség tárgya. Sima egyszerű fehér ruha volt.

– Mi leszel, menyasszony? – hahotázta Amyta, mire Nina savanyú képet vágott.

– Neked is ilyet kell majd viselned. Együtt leszünk kísértetek – nevetett fel.

Ami ugyanis Holdhomlokú kecses magas testén szinte szellőként lebbent, az Nina harcos alakján esetlenül festett, Amyta pedig, aki alacsonyabb volt náluk, szinte a földön húzta a ruhát maga után.

De ő is megmosakodott, és átöltözködött. Ruháik koszosak voltak, és az illatuk is hagyott némi kívánnivalót maga után. Otthagyták hát koszos ruháikat a földön a dézsa mellett, fegyvereiket pedig szépen az asztalra helyezték. Ebben az öltözékben amúgy is eléggé furcsán festettek volna velük.

Amikor kiértek a szobájukból, kezdődött az igazi jókedv. A fiúk mind olyan ruhában feszengtek, mint amilyen Csillagszeműn is volt. Látszott, hogy kényelmetlenül érzik magukat, de nem akarták megbántani a házigazdákat, ruháikra pedig igencsak ráfért a mosás. Így most mind az ugyan kényelmes, de semmiképpen sem rájuk szabott fehér ruhákat viselték egymáson feszélyezetten nevetve.

Amint meglátták a lányokat, Micha nem bírta tovább, és hatalmas röhögésben tört ki, amely ragadós volt, így hamarosan mind egymáson és magukon kacagtak. A két Táltos is mosolyogva nézte a nagy mulatságot, amit a tündérek és Amyta rendezett egymás között. Illegették, billegették magukat új, szokatlan ruháikban, és nagyon jól mulattak. Amikor kikacagták magukat, az asztal köré telepedtek, és vidáman beszélgettek egymással. Már-már Amyta is elfeledkezett dühéről, ám amikor a Táltosok az asztalra hordták az ételt, újra felébredt benne a harag.

Úgy érezte, az előbbi bolondozás és a vacsora is csak arra szolgál, hogy minél később kapjon választ a kérdéseire. Már szóra nyitotta a száját, amikor egy kéz érintette meg finoman a combját. Csak egy fuvallatnak érződött, Amyta mégis odakapta a tekintetét. Alexander keze mozdult arrébb, és a lány hirtelen a tündér szemébe nézett. A tündér finoman megrázta fejét, ezzel jelezve a lánynak, hogy az idő nem alkalmas, hogy feltegye kérdéseit. Amyta megdöbbent a vad hadvezér finom mozdulataitól, és egy pillanatra el is felejtette, miért lett dühös, majd lemondóan megrántotta a vállát, és az ételre koncentrált.

A Táltosok egyszerű, de finom lakomát készítettek az asztalra. Volt ott frissen sült kenyér, amelynek illatába rozmaring keveredett, főtt és sült zöldségek, sült hús és valami ragu. Desszertről sem feledkeztek meg. Friss gyümölcs volt az asztalon bőségesen. Látott ott Amyta szőlőt, fügét, őszi- és sárgabarackot, ami az évnek ebben a szakaszában igencsak meglepte.

Amyta egy időre az ételnek szentelte a figyelmét, és azon gondolkozott, hogy ha a Táltosok mindössze ketten élnek itt, akkor bizony sokat kell dolgozniuk, hogy mindez a finomság az asztalra kerüljön. Aztán eszébe jutott, hogy Holdhomlokú milyen könnyedén irányította a patakot, és arra jutott, hogy az ételt is bizonyosan valamiféle varázserővel teremtik elő.

Duzzogva evett, miközben fél füllel hallgatta az asztalnál folyó beszélgetést, amely igencsak semmitmondónak tűnt számára, inkább csak udvarias csevegés volt. A Táltosok, úgy tűnt, mindent tudnak a világban zajló eseményekről, de semmiről nem alkottak véleményt, semmihez nem volt hozzáfűzni valójuk.

Meghallgatták, amit mondtak nekik, kissé mindentudóan bólogattak, majd lassan ettek tovább. Amyta megfigyelte, hogy a falatokat szinte áhítattal vették magukhoz, komótosan, lassan rágtak és nyeltek, és csak kenyeret és zöldséget fogyasztottak, a húshoz nem nyúltak. Ráért jobban megfigyelni a kinézetüket is. Nagyon fiatalnak látszott az arcuk, olyan harmincévesnek saccolta volna őket, ám a tekintetük másról árulkodott. Szemükben a békés derű és nyugalom mellett egyfajta ősi tudás, mélységes bölcsesség is látszott. Amyta továbbra is nehezen hitte el, hogy ezek a teremtmények lennének a szülei.

Próbálta összeszedni magát, hogy az alkalmas pillanatban közbevághasson kérdésével, ám Alexander – aki mellette ült – halkan megjegyezte neki:

– Annak is eljön az ideje, amit te akarsz, addig jobban jársz, ha inkább odafigyelsz, miről beszélgetnek. Még fontos lehet.

Amyta dühösen vissza akart vágni, de a szájában lévő sok étel megakadályozta ebben. Rá kellett jönnie, hogy gyerekes viselkedésével öngólt rúghat, ezért inkább próbált lehiggadni, csendben enni meg odafigyelni a beszélgetésekre.

Sly az otthonáról és a Császárról mesélt Csillagszeműnek és társának.

– A Császár hatalmas, békés és virágzó birodalmat épített ki az elmúlt másfél évszázad viszonylagos nyugalma alatt. Kereskedelmünk a világ minden tájára kiterjed, így hozzájuthatunk olyan termékekhez is, amelyeket mi nem tudunk előállítani. Például Atea aranyművesei olyan finom aranylapokat és ékszereket készítenek – mint ti is tudjátok –, aminek a világon nincs párja, de ezek titkát senkivel sem osztják meg, és nehéz is tőlük nagyobb tételt beszerezni. Viszont a Császár okos diplomáciával elérte, hogy jelentős mennyiségben vásárolhatunk tőlük, így asszonyaink kielégíthetik a finom ékszerek iránti vágyaikat.

Ugyanígy van bőségesen nálunk mindenféle olyan gyümölcs is, amilyenek csak a messzi Carte szigetén teremnek, mint például a feketebogyó. Ez az édes és lédús gyümölcs sehol máshol a világon nem él meg, hiába próbálták meg kertészek százai megoldani termesztésének problémáit. A Császár személyesen utazott el Carte kertészeihez, és kötött velük nagyon előnyös megállapodást. Egy tucat vihiri nemesmént – melyeket Csillaglovaknak is mondanak – adott át a megállapodás fejében Carte kertészeinek.

Ennél a pontnál a tündérek is felhördültek. Tudniillik a Császár mindennél jobban féltette nemes ménjeit. Vihir – Távolnak ez a legdélebbi pontja – ugyanis éppen ezekről a nemes paripákról lett híres, a Császár is éppen azért választotta ezt a kontinenst székhelyéül, miattuk telepedett le itt.

A nemes paripák nem egyszerű lovak voltak. Ugyan nem értek fel a Pegazusokhoz, de származásban követték őket. Sosem hódoltak be senkinek igazán, ők döntötték el, hogy kinek szegődnek társául. Az, hogy egy tucatnyit el tudtak vinni Cartéba, szinte csodának számított. Ez máshogy nem fordulhatott elő, csak úgy, hogy maguk a mének is beleegyeztek.

Amyta, aki eddig alig hallott ezekről a dolgokról, lényekről és a többiről, tátott szájjal hallgatta Slyt. Már-már el is feledkezett dühéről, olybá tűnt neki, mintha egy egzotikus mesét hallgatna.

– A Császár nemcsak kiváló hadvezér, hanem elsőrendű diplomata is, aki mindig népe jólétét tartja szem előtt – folytatta Sly. – Az utolsó Nagy Háború óta népünk békében él, soha nem bocsátkozunk harcba vagy háborúba. Távol lankás mezőin és bőséges erdeiben minden megterem és megél, amire a népnek szüksége lehet. A Császár nagy becsben tartja a földműveseket, halászokat és vadászokat, hiszen ők azok, akik kemény munkával mindennel ellátnak minket, a városlakókat és a katonaságot egyaránt. Azt vallja, hogy minden ember munkája értékes és fontos, és nagyban hozzájárul országunk jólétéhez. Soha senkit nem küldött még el, aki panaszával hozzá fordult – tette hozzá nem kis büszkeséggel a hangjában.

Ám az utóbbi időben a Császár vészes jeleket észlelt Arignuha felől, ezért is küldött ide minket, hogy derítsük ki, mire készül a Fekete király. Már úton voltunk Hona felé, amikor a lányt védő varázs összeomlott, és ki kellett menekíteni a Hollók karmai közül. Épp időben ért el a Császár üzenete. Pillanatokon múlt, hogy attól a kis mitugrásztól meg tudtam menteni – fejezte be.

Amyta csendben hallgatott. Már többször érezte úgy útjuk során, hogy akármennyire is ki akar bújni abból a – véleménye szerint mások által – ráruházott szerepből, amiben most élni kényszerül, ez bizony nem lesz könnyű számára. Egyáltalán nem vágyott sem harcolni, sem háborúzni. Érzései szerint sokkal inkább valami más lenne a jó megoldás az egész világ számára, de hogy mi lenne az, és hogyan lehetne véghez vinni, arról fogalma sem volt.

Nagyon remélte, hogy útja során egyszer csak szembejön vele valaki, egy bölcs és nagy tudású akár ember, akár tündér, vagy bármi más teremtmény, aki megmondja majd az egész világnak, hogy amit tesznek, az őrültség, és fejezzék be. De minél inkább belebonyolódott az eseményekbe, annál inkább látta, hogy túl sokan vágynak a háborúra, és túl sokan félnek, vagy gondolják azt, hogy nem lehetséges békében élni. Megszokták már, hogy a hatalmasok háborúznak felettük, ők meg mindig valaki másnak húzzák az igát, így közömbössé váltak. Ha jött egy újabb vihar, elbújtak a verembe, amit akár évtizedek óta is folyamatosan ápoltak és gondoztak nemzedékről nemzedékre. Minden családnak volt egy ilyen verme, amelybe elbújhattak, ha jött a vész vagy a fosztogatók. A házaktól kissé távolabb, rejtett helyen volt a verem, és mindig abban reménykedtek, hogy amikor odakényszerülnek, nem találják meg őket. Vitték az állataikat is, azoknak is volt ott elég hely, friss széna, ivóvíz. Így biztonságban érezték magukat.

Amyta látta, hogy a világban gyökeres változás kellene, hogy történjen, de azt is tudta, hogy ehhez egyetlen ember akarata kevés lesz. Azt még nem is sejtette, hogy ezzel az elképzelésével mekkorát téved… Amikor Sly befejezte mondandóját, Csillagszemű vette magához a szót. Lassan körbenézett a társaságon, megrágott magában még egy-két gondolatot, és belekezdett:

– Ti, tündérek, és az emberek is azt hiszitek, legutóbb meg tudtam volna állítani a háborút egyetlen kézmozdulattal – mondta minden különösebb él nélkül –, ám tévedtek. Mint ahogy abban is tévedtek, hogy Tüskehegyet én emeltem volna. Nem én tettem – és elhallgatott.

Mindenki feszülten várta a folytatást, de úgy tűnt, a Táltos nem akar többet mondani. Végül mire Amyta dühe újra feléledhetett volna, Sly halkan megkérdezte:

– Akkor hogyan keletkezett?

A Táltosok sokáig hallgattak, néha-néha egymásra pillantottak, mintha szavak nélkül beszélgetnének, mire végül Holdhomlokú kezdett bele a mesélésbe.

– Mint tudjátok, már a Nagy Háború előtt is itt éltem veletek e bolygón. Azért jöttem, hogy segítselek titeket a világotokat létrehozni, megalkotni. Ám sem az emberek, sem a tündérek, de még más élőlények sem kértek abból, amit hoztam nektek, így megmaradtam itt, és csendesen élek arra várva, hogy igazi segítségem kérjétek. Aztán a háború kitörésekor, amikor már látszott, hogy Noarin milyen gonosz varázslatokra képes, jöttek hozzám sorban a küldöttek, hogy segítsek. Nem értették meg, hogy a Tudás, amit hoztam, nem arra való, amire használni szerettétek volna.

Tüskehegy a ti önzésetekből és ellenségeskedésetekből keletkezett. Lassanként lepte el az erdőt, mint valami métely, sokáig én sem vettem észre, pedig szoros kapcsolatban állok minden élőlénnyel ezen a bolygón. Alattomban terjeszkedett, mint ahogy a háború gondolata. A háború kitörése katalizátorként hatott Tüskehegyre is. Szinte hetek alatt emelkedett ki a semmiből egyre jobban kiszorítva mindent, ami szép és jó volt az erdőben. Az erdő harmadára csökkent, miközben rengeteg ártatlan pusztult el a hegy keletkezése közben, hiába is próbáltam menteni őket. Azóta is csak folyamatosan növekszik és terjeszkedik, ami azt jelenti, hogy a bolygón egyáltalán nem csökkent a harag, a düh és az elkeseredettség – fejezte be végül halkan.

Mindenki csendben hallgatott az asztal körül. Eddig azt hitték, a Táltos emelte a hegyet, hogy magát és tudását védje. Arra, ami ma itt elhangzott, senki nem is gondolt. Mind az emberek, mind a tündérek önzőnek és ridegnek hitték a Táltost, aki csak saját magával törődik. Most, hogy megértették a hegy keletkezését, elszégyellték magukat. Eddig olyan büszkék voltak a harci tudásukra, kardforgatásukra és arra, hogy híven szolgálták uralkodóikat. Nem is gondolták volna, hogy minden egyes kardcsapás csak növelte a titokzatos hegyet, ami annyi fejtörést okozott az elmúlt évszázadok során.

Hosszúra nyúlt a csend. Amyta is a hallottakon gondolkozott, szinte már meg is feledkezett dühéről. Most, hogy tudja, hogyan keletkezett a félelmetes Tüskehegy, egészen más megvilágításba kerültek mind az emberek, mind a tündérek, de minden más élőlény is a világon. Nosztalgiával gondolt vissza a kis, ártatlan Szuomira, aki annyi kockázatot vállalt, hogy segítsen nekik. Elmerengett nevelőszüleiről is, akik éveken át rejtegették, hogy biztonságban felnőhessen. Kezdte átlátni, mekkora áldozat volt a részükről, hogy annyi idősen lemondtak szinte mindenről, ami tündérként járt volna nekik, és napról napra magukra erőltettek egy emberi álarcot, csak hogy őt megvédhessék. Még mindig aggódott sorsuk felől. Remélte, hogy a Hollók nem pusztították el őket, csak fogságba ejtették. Sajnálta már, hogy nem volt lehetősége átnézni a romokat, mert akkor legalább arról meggyőződhetett volna, hogy nem égtek el a házzal együtt. Visszaemlékezett idevezető útjára is. Arra, amikor először találkozott Slyjal, majd Ninával és az ikreknek tűnő tündértestvérekkel. Ahogy a herceg elragadta, és a Fehér kastélyban töltött hónapokra, amikor azt hitte barátokat szerzett Leonie és Noe személyében, de mekkorát csalódott, amikor kiderült, hogy csak fenyegetés hatására barátkoztak vele. Hiányzott neki Noemi izmos karja, ahogy rendezi körülötte a dolgokat, és fájdalommal gondolt a sok el nem olvasott könyvre, amit Taraivis készített ki neki a könyvtárban. Azon tűnődött, fog-e még találkozni velük, ám legjobban Szélvész és Hercegnő hiányzott neki. Most sem értette, Szélvész miért repült el a rettenetes sárkány nyomában, és hogy Hercegnő hova tűnt, amikor átkeltek Tüskehegyen. Lassan kúszott fel a félelem a hasából a gyomrába, és ébredt fel újra benne a harag. Nem elég, hogy szinte mindent elvesztett, ami fontos volt számára, végigrángatták egy fél kontinensen, becsapták, és számtalanszor meg akarták ölni. Ráadásul itt van ez a két ember – vagy mi –, és azt állítják, ők a szülei. Már, ha jól értette, amit mondtak neki a pataknál. Megint nekiveselkedett, hogy feltegye a kérdést, ám most Rob előzte meg.

– És a Csodaszarvas? Ő hogyan került akkor a tó jegére?

A Táltosok csendben néztek körbe. Sokáig nem jött válasz tőlük megint. Úgy tűnt, a többiek számára mindig minden választ alaposan megfontolnak, és szavak nélkül megbeszélnek egymással. Végül most Csillagszemű válaszolt:

– Csodaszarvast nem „mi küldtük”, ahogy ti fogalmaztátok meg. Ő egy igazán különleges lény, még nálunk is ősibb és bölcsebb. Néha, amikor úgy látja jónak, meglátogat minket, és megosztja velünk, amit a világban megtapasztalt. Nagy megtiszteltetés számunkra minden egyes látogatása.

Már láthatod, hogy erre a kérdésedre nem tudjuk a választ. Ha szerencsétek van, eljön megint, amíg itt vagytok. De csak akkor láthatjátok, ha meg akarja mutatni magát.

Szűkszavú feleleteket adtak minden kérdésre, csak a lényegre szorítkoztak. Úgy tűnt, nem is igazán szeretnének a kérdésekre válaszolni, de a vendégek iránti tiszteletből megteszik.

Amyta – és mindenki más – legnagyobb meglepetésére Csillagszemű közvetlenül a lányhoz fordult:

– Tudom, hogy kérdéseid vannak felém – kezdte –, de kérlek, várj türelemmel. Meglátod, mindenre időben megkapod a választ.

Majd a többiekhez fordult.

– Érezzétek magatokat otthon, nekem most meg kell látogatnom a veteményest – és Holdhomlokúval együtt légiesen felálltak, bólintottak a vendégek felé, és kilibbentek az ajtón.

Amyta ezek után nem mert kérdezni, tudta, hogy úgysem kapna választ. Így hát összes dühével felszerelkezve az egyik sarokban álló fotelhoz ment, levetette bele magát, és duzzogott.

A többiek halkan beszélgettek. Sly, Nina, Mundo és Micha a kandalló előtti kanapékon és fotelekben helyezkedtek el, ott osztották meg egymással kalandjaikat, amióta elváltak. Alexander az egyik ablak előtt állt, kezét a háta mögött összekulcsolta, és kifelé bámult az éjszakába. Rob az asztalnál maradt, és a tálakban lévő gyümölcsöket tisztította és szeletelte, majd igen gusztusosan elrendezte egy nagyobb tálon a gerezdeket és a szeleteket.

Amint végzett a gyümölcstál elkészítésével, ő is csatlakozott Slyékhoz. Szólt Alexandernek is, hogy jöjjön, egyen gyümölcsöt, és egy kistányérra valót Amyta mellé is odakészített.

Amyta legnagyobb meglepetésére Alexander is csatlakozott a csapathoz, hatalmas testét levetette az egyik szófára, amely hatalmasat nyögött a nem szokott súly alatt, és jóízűen falatozni kezdett a gyümölcsből, de nem csatlakozott a beszélgetéshez, csendben hallgatott.

– Szóval ott tartottam – folytatta Mundo –, hogy már majdnem a Bűnhődés Hasadékánál jártunk, amikor ránk támadt egy csapat Holló. Valami kis felderítőcsapat lehetett – alig volt négy lovas –, de nem volt hova bújni előlük, így meg kellett küzdeni velük. Az egyik ismerhetett téged, mert folyamatosan azt rikácsolta:

– Ezek azok, akik elvitték a lányt. Ne öljétek meg őket, ki kell szedni belőlük, amit tudnak!

– De a többiek nem nagyon akarhattak hallgatni rá, mert mi bizony úgy éreztük, inkább holtan szeretnének inkább látni, mint kihallgatni. De tudjátok, milyen Nina, amikor dühös. Hiába telt el már egy hónap, még mindig pipa volt attól, amit a lány mondott neki, így a Hollóknak nem sok esélyük volt – és hangosan felröhögött.

Nina csak vállat vont, nem kommentálta az elhangzottakat, így Mundo folytatta:

– Szóval hamar levágtuk őket, kivéve azt, amelyik folyamatosan rikácsolt. Nem volt sem túl eszes, sem túl bátor, amikor egyedül maradt. Folyamatosan csak fenyegetőzött, hogy majd a Fekete király hogy elintéz minket, de végül elmondta, amit tudni akartunk. A Fekete király égre-földre keresteti a lányt, de ez nem volt újdonság. Amit megtudtunk, az az, hogy miért. A király meggyőződése, hogy Amarylla lánya Amyta, és vele akarja zsarolni a királynőt. Hogy pontosan mit akar tőle, azt a kis mitugrász nem tudta. Végül meguntuk a vinnyogását, és feltűztük egy tüskére – fejezte be történetét.

– Ezután már csak két nap volt a hasadék, de nem találtunk átjárót a hegyen, mint tudjátok – vette át a szót Nina. – Amikor láttuk, hogy nincs tovább, visszafordultunk, és reméltük, hogy meg tudunk találni titeket. De a Magas-hegység lábától nagyon nehéz lett a haladás, mert a sötétség szinte már áthatolhatatlan azon az oldalon, és minden tele van Hollókkal, Árnylovasokkal és Árnykutyákkal. Nagyon nehezen verekedtük át magunkat rajtuk. Meg képzelhetitek, amikor kis barátotok megérkezett az üzenettel. Azt hittük abban a sötétben, hogy a sziklák keltek életre. Nem vagyok ijedős, de abban a pillanatban megfagyott az ereimben a vér. De legalább tudtuk, hogy jó úton járunk, és kettőzött erővel küzdöttük magunkat tovább át a hegyen. Végül annál az átkelőnél már-már úgy tűnt, végeznek velünk, amikor megjelentetek.

– Látnod kellett volna, mennyire megkönnyebbült – röhögött Mundo Sly felé –, de ha megkínoznád, se vallaná be soha – ugratta Ninát.

Nina újra csak vállat vont válasz gyanánt, és egy darab gyümölcsnek szentelte minden figyelmét.

Amyta is elmosolyodott duzzogása közben a hallottakon. Tudta, hogy Nina mennyire büszke, és sosem kérne segítséget senkitől még a halál küszöbén sem. Ám látta a tündér kedvességét is, amikor a sokktól enni sem tudott, és ő megetette. Mindemellett azt is tudta, hogy Nina bárki torkát átharapja, aki gyengéd oldalát fel meri emlegetni, így megértette azt is, hogy a hímek miért nem feszegetik tovább a témát.

Éppen idáig értek a beszélgetésben, amikor nyílt az ajtó, és Amyta úgy érezte, hatalmas szerencséje, hogy ül, mert a belépő láttán bizony hanyatt estt volna, ha áll.

A többiek is odanéztek, de senki nem ismerte azt, aki bejött az ajtón, csupán Amyta felől hallatszott egy sikoltás, majd szinte a fénynél is sebesebben száguldott a lány az ajtó felé, és ugrott a belépő nyakába, de úgy, hogy szinte ledöntötte a lábáról, ámbár olybá tűnt, így is nehezen áll meg rajta.

– Ilonka néni, drága Ilonka néni, hát életben van – zokogta, miközben ölelgette a töpörödött öregasszonyt a tündérek legnagyobb meglepetésére.

3.

Az öregasszony csak állt dermedten, és kedvesen simogatta Amyta hátát.

– Jól van, kedveském, jól van – búgta kedvesen –, nem kell mindjárt úgy nekiesni a másiknak, hogy leessen a lábáról – nevetgélte.

Amyta elszégyellte magát, és hátrébb húzódott.

– Annyira féltem – zokogta –, hogy bántódása esett. Voltam a házában, miután a miénkét lerombolták a Hollók, de nem volt sehol. Csak ezt a medált találtam – húzta elő a medált a ruhája alól, és már akasztotta is le a nyakából, ám Ilonka néni megállította.

– Jól van, te leány! A medál a tied, azért hagytam ott neked. Nem kell úgy heveskedni. Hadd üljek le előbb, mert már igencsak elfáradtam.

Ezzel otthagyta a lányt az ajtóban, és a felé a fotel felé döcögött, ahol az előbb még Amyta ücsörgött. Elhelyezkedett kényelmesen, majd a tündérek felé fordult:

– Üdvözöllek titeket is szerény hajlékomban – kezdte. – Csillagszeművel és Holdhomlokúval, gondolom, már találkoztatok, és ahogy elnézem, a vacsorán is túl vagyok már. Te ott, fiam – mutatott Robra –, keríts nekem némi harapnivalót, ha nem túl nagy fáradság – és kényelmesen hátradőlt, mint aki jól végezte dolgát.

Rob és a többi tündér is csak nagy szemeket meresztett a jövevényre, de senki sem mozdult. Nem értették, ki ez az öregasszony, és miért viselkedik úgy, mintha ő lenne a házigazda, az meg már végképp sok volt számukra, ahogy Robot megkérte, hogy hozzon neki ételt. A tündéreket újabb és újabb számukra hajmeresztő meglepetés érte, amióta átkeltek Tüskehegyen Amyta vezetésével, és megérkeztek a Táltos földjére. Döbbent arccal és kérdőn néztek az öregasszony és Amyta felé.

– Ő itt Ilonka néni – közölte Amyta büszkén a többiekkel, mintha csak valami trófeát nyert volna. – Emlékeztek, ő az, akit kerestem, mielőtt a barlangba értünk volna – tette hozzá, mire egyedül Sly bólintott némileg bizonytalanul –, habár igencsak megváltozott, amióta utoljára találkoztunk – húzta fel Amyta is a szemöldökét –, és én sem értem, hogyan kerül ide – fordult most már ő is Ilonka néni felé.

– Jól van, kedveskéim – mondta Ilonka néni titokzatos mosollyal az arcán –, hozzatok nekem némi ennivalót, addigra Holdhomlokú és Csillagszemű is visszaér, és mindent megmagyarázok – nézett rájuk.

Végül Amyta volt az, aki vállat vont, és elindult a konyha felé, hátha fel tud melegíteni némi maradékot. Összeszedte egy tálra, amit talált, és bedugta a kemence melegítő padkájára, és várt, hogy a már kihűlt zöldség és ragu kissé felmelegedjék. Merengett magában, észre sem vette a kínos csendet és a növekvő feszültséget, ami a tündérekből áradt a háta mögött. Teljesen elragadta az öröm, hogy újra láthat valakit régi életéből.

Amint átmelegedett az étel, egy tálcára tette, és odavitte Ilonka nénihez, letette ölébe a tálcát, és a fotel mellé kuporodott, onnan nézett fel a számára oly kedves ráncos arcra.

Ilonka néni ráérősen látott neki az ételnek, és csak zöldséget evett, mint a Táltosok. Lassan rágta meg a falatokat, és komótosan nyelt, pontosan úgy, mint a két Táltos. Teljes csend telepedett a szobára, semmi más nem hallatszott, csak az öregasszony lomha csámcsogása. Hosszú idő telt így el, míg Ilonka néni evett, a többiek körülötte ültek és hallgattak. Éppen befejezte az evést, amikor nyílt az ajtó, és a két Táltos lépett be rajta. Amint a szobába léptek, és meglátták Ilonka nénit, már lebbentek is feléje.

Ilonka néni Amyta kezébe nyomta a tálcát, és felállt a fotelből.

– Köszöntelek – lépett Holdhomlokú Ilonka nénihez.

– Köszöntelek – lépett oda Csillagszemű is.

– Köszöntelek – állt hozzájuk Ilonka néni, és összeölelkeztek ők hárman ott a szoba sarkában.

Csendes, meleg, szeretetteljes és belsőséges ölelés volt ez. Látszott rajta évek, évszázadok, sőt évezredek összeszokott szeretete és tisztelete. Hosszan álltak ott szinte ringatva egymást ebben az ölelésben. Amyta és a többiek is érezték azt a szeretetköteléket, amely ezt a három teremtményt összeköti, és beleengedték magukat az érzésbe, amely a szobában keringett, amióta a Táltosok összeölelkeztek. Amyta döbbenettel arra gondolt, hogy Ilonka néni talán a másik kettő testvére, hiszen sokkal öregebbnek tűnt a náluk, de lassan kezdett ráébredni arra is, hogy olyan dolgoknak tanúja itt ezen a földön, amilyeneket eddig elképzelni sem tudott.

Végül a három Táltos kibontakozott az ölelésből, és Holdhomlokú szólt a vendégekhez:

– Kérlek, bocsátsatok meg nekünk. Hosszú ideje nem találkoztunk már egymással, és sok a megbeszélnivalónk. Kérlek, térjetek nyugovóra, holnap minden kérdésetekre válaszolunk – és meg sem várva a többiek reakcióját otthagyták őket.

Amyta és a tündérek ott álltak leforrázva. Már rájöttek, hogy itt csak akkor kaphatnak válaszokat, ha ez a Táltosoknak is úgy tetszik, és hiába is erőlködnének, semmire sem jutnának.

Szépen elszállingóztak a szobáikba, és hosszú idő után végre békességben és nyugalomban hajtották álomra fejüket.

Amyta újra álmodott. Újra a patak partján állt, és Tüskehegyet nézte arrafelé, amerről átkelt rajta. Valami nem stimmelt a heggyel. Úgy érezte, valami fontos elkerülte a figyelmét, de nem tudta megragadni, mi az. Nézte a hegyet, és tudta, hogy közelebb kell mennie, ha meg akarja találni az átjárót visszafelé, de nem mozdult a lába. Csak állt és nézte, és nem tudta megragadni azt a pillanatot, amikor elcsúsztak a dolgok.

Aztán lépéseket hallott maga mögött, és megpördült. Alexander állt mögötte nem messze, és hol a lányt, hol a hegyet nézte. Amyta fürkészően nézett a hatalmas hímre. Alexander megrázkódott, és hirtelen már az oroszlán állt a helyén, és hatalmasat bömbölt… Amyta zihálva felriadt.

Sokáig nem tudott visszaaludni. Csak feküdt a sötétben, és Nina csendes légzését hallgatta. Nem volt biztos benne, hogy Nina alszik, de a lány már este sem akart beszélgetni vele, és ezt egyértelműen a tudomására is hozta azzal, hogy ahogy beértek a szobába, belevetette magát az ágyba, a takarót a fejéig húzta, és a fal felé fordult. Amyta csak vállat vont. Kezdett hozzászokni a tündérnő hangulatingadozásaihoz. Már nem is érdekelte, hogy mi baja lehet, ő maga is lefeküdt, és hamarosan elaludt.

Most viszont kibámult a függöny résén át az éjszakai égboltra. Nem értette álmát, mint ahogy rengeteg mindent nem értett meg, amióta apja feldobta Szélvész hátára. Ahelyett, hogy itt a Táltosoknál válaszokra talált volna, mint remélte, csak még jobban összezavarodott. Pedig határozottan eltökélte, hogy itt minden kérdésére választ kap, és nem hagyja magát többé lerázni. Ezzel a gondolattal megnyugodott, és újra elaludt.

4.

Csak állt az ablaknál a Fekete-kastélyban lévő szobájában, és a lányra gondolt. Apja tajtékzott dühében, amikor a lány megszökött, de ő megkönnyebbült. Eleinte nem igazán értette – vagy inkább nem akarta érteni –, hogy mit érez a lány iránt, de azt tudta, hogy nem akarja, hogy apja kezébe jusson. Ezt már abban a pillanatban eldöntötte, amikor átrántotta a lányt az átjárón, és ő utána olyan gúnyosan köszöntötte. Már akkor látta, mennyi tartás és különleges erő övezi. Ráadásul gyönyörű. Lehet, hogy azért, mert féltündér – ha hinni lehet a pletykáknak –, de Matt úgy érezte, még sosem látott olyan szép nőt. Első pillantásra teljesen elvarázsolta. Tudta, hogy apja kivégezné még ezért a gondolatért is, ám szerencséjére itt a kastélyban nem kísérte folyamatosan a fekete árny, amit apja a Fehér-kastélyba utána küldött, így itt megengedhette magának, hogy a lányra gondoljon.

Abban a pillanatban, amikor kilépett a fogadóterem ajtaján, hatalmas hahotában tört ki, amit csak Chrys megjelenése szakított félbe – emlékezett vissza. Annyira mulattatta a lány szemtelensége, hogy egész nap jókedve volt utána. Másnapra eldöntötte, hogy hagyja, hogy Rob megszöktesse a lányt. Az a bolond tündér azt hitte, nem tudja, hogy kém. Pedig pontosan tudta. Már éppen azon gondolkozott, hogy kiteszi a szűrét a Fehér-kastélyból, amikor megkaparintotta a lányt. Azt hitte könnyű eset lesz, és azonnal apja elé hurcoltatja, de most már be kellett látnia, hogy szinte azonnal beleszeretett, és még csak véletlenül sem akarta, hogy a Fekete-kastélyba hozzák.

Tudta, hogy apja megfigyelteti azzal az árnnyal, így nagyon kellett ügyeskednie, nehogy elárulja magát egyetlen szóval vagy gondolattal. Még kisfiú volt, amikor apja levitte a boszorkány zárkájához. Habár a Nagy Háború már több mint százötven éve véget ért, Noarin és apja sem változott semmit, pedig legjobb tudomása szerint apja is ember volt, mint ő maga. Anyja apja harmadik felesége volt már, Mattnek három nővére van apja előző házasságaiból. Legidősebb nővére a nagyanyja is lehetett volna, Matt-tel egykorú unokái voltak. Matt azóta sem gondolkozott el azon, hogy apja hogyan lehet ilyen hosszú életű, de az utóbbi időben már nem is kellett ezen gondolkoznia. Egyértelmű volt számára, hogy apja lepaktált Noarinnal, akinek varázserejét még mindig védik a pecsétek, de boszorkány lévén sok mindenre megtanította apját, aki megígérte neki, hogy hosszú életéért cserébe kiszabadítja majd a pecsétek alól, amelyek elzárják varázserejét.

Ehhez kellett volna neki a lány is. Megzsarolni Amarylla királynőt, hogy segítsen neki levenni a Noarin erejét elzáró védővarázsokat. Arról Mattnek fogalma sem volt, hogy a Császárt hogyan bírná rá erre, de biztos volt benne, hogy apjának – vagy a boszorkánynak – vannak már ötletei. Valószínűleg ezért építi az Árnyhadsereget is. Ezzel akarja leigázni a világot, mint annak idején Noarin.

Mattnek nem volt sem ereje, sem tudása szembeszállni vele, így egyelőre belenyugodott az elkerülhetetlenbe. Apja bábja lesz. Aztán megérkezett a lány, és látta dacos ellenállásást, ahogy félelmét gúnnyal palástolja, és látta a hatalmas fényt is, ami a lányból árad. Nem értette, hogy a többiek miért nem vették észre. De azt tudta, hogy meg kell mentenie a lányt. Pontosan tudott a ligetről is. Pontosan tudta, hogy Rob oda rejtette el Amyta kardját, amikor elemelte a kincsestárból. Nem volt túl ügyes tolvaj, de Matt örült, hogy segít a lánynak. Remélte, hogy a tündérek már hamarabb megszöktetik, de a bál éjszakáján történtek még őt is meglepték. Az a dög Árnykutya belökte a lányt a tóba. Apja így akarta előcsalogatni a lány képességeit, de az, hogy Csodaszarvas jön el személyesen megmenteni a lányt, az mindenkit – még apját is – a végletekig meglepte.

Ekkor már biztos volt abban, hogy a lány nem Amarylla királynő lánya. Őt nem védené sem a Csodaszarvas, sem a Táltos. Értetlenül állt az események előtt. Apjával nem tudott beszélni erről, mert napokra eltűnt Noarin zárkájában. Valamit tennie kellett, mert amikor apja előkerült, még határozottan parancsba adta, hogy vigyék a lányt a Fekete-kastélyba. A lány betegsége szerencsére késleltette az indulást, és Matt nem tudta, hogyan figyelmeztesse Robot arra, hogy minél hamarabb szöktesse meg a lányt.

Szerencséjére annak a bugyuta tündérnek is feltűntek az események, és az utolsó pillanatban megszöktette a lányt. Apja őrjöngött. Mindkét Árnykutyát azonnal lefejezte, és Matt sem mert napokig a szeme elé kerülni. Szerencsére Noarin meggyőzte apját, hogy a lány még nagyobb értéket jelent számukra, ha a Táltos megmutatja neki valódi erejét, így apja egyelőre békén hagyta őt. Csupán elvárta, hogy hagyja ott a Fehér-kastélyt, és jöjjön haza ide.

Haza. Otthon. Ezek a szavak csak akkor teltek meg élettel Matt számára már jó ideje, amikor a Fehér-kastélyban tartózkodott. Az volt anyja szeretett otthona egészen haláláig. Nem szerelmi házasság volt a szüleié, és Matt anyját az mentette csak meg a mérgezéstől vagy más gyanús halálnemtől, hogy fiút szült a királynak: Matthew-t. De egészsége igen gyengécske volt, és szépen jobblétre szenderedett még Matt tizedik születésnapja előtt. Azóta lezárva álltak anyja szobái a kastélyban. Matt nem bírta betenni oda a lábát, mert igazi fájdalmat okozott neki anyja elvesztése. Apja mindig távoli volt, és egy kisgyermek számára rideg. Anyja viszont betegsége ellenére is rengeteg szeretetett adott neki. Jobb napjain kikocsizott vele, megtanította a fák és a madarak nevét a kisfiúnak. Egyszerű vidéki nemeskisasszony volt az anyja, aki szerencsétlenségére gyönyörű volt fiatal korában, így megakadt rajta a nemrég másodszor is megözvegyült király szeme. Anyjának gyönyörű, hibátlan hófehér bőre, fekete haja és csodálatos kék szeme volt. Matt tőle örökölte színeit, és erre titokban nagyon büszke volt. Ahányszor tükörbe nézett, mintha anyja nézett volna rá vissza. Ez tartotta benne a lelket a legsötétebb órákban, miután anyja elment, és apja nem engedte senkinek sem a gyászt. A kis Matt piszkosul szenvedett, de apja hallani sem akart arról, hogy illőképp búcsúztassák el a „kis vidékit”, ahogy hívta.

Mostanában hallotta a hírt, hogy apja újra nősülne, és ez némi megnyugvással töltötte el, mert így nem neki kell menyasszonyokat mustrálnia. Pár hónappal ezelőtt ugyanis magához hívatta, és felvetette előtte, hogy elveteti vele valami messzi ország hercegnőjét csak, hogy szövetséget kössön a közelgő háborúhoz. De aztán Matt nagy szerencséjére megtalálta Amytát, és apja egyelőre elfeledkezett a szerencsétlen ötletről.

Matt pedig első látásra beleszeretett a lányba. Az, hogy a lány engedélyt kért a könyvtár használatára, csak fokozta szenvedélyét, hiszen Matt is imádott olvasni. Még itt a Fekete-kastélyban is olyan lakosztálya volt, ahol a kis szalont olvasószobának alakította át, és saját kis személyes könyvtárral rendelkezett.

A Fehér-kastélyban nagyon hálás volt, hogy a lány Taraivisba botlott és nem mogorva apjába. Természetesen Taraivis minden egyes a lánynak átadott kötetről jelentett neki, és Matt örömmel vette, hogy a lány érdeklődése milyen széles körű. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Amyta mindent tudni akart a királyi családokról, főleg a Woodvillardokról, de ez különösebben nem érdekelte, mert tudta, hogy egyedül sosem szökhet meg a kastélyból. Ezért adta mellé Robot. Pontosan tudta, hogy a tündér nem szökött el Távolból, ahogy állította, hanem a Császár küldte kémkedni. Nem nagyon érdekelte a dolog, mert azt is tudta, hogy a Fehér-kastélyból nem sok fontos információt tud kiszivárogtatni. A lány feltűnésekor pedig pont kapóra jött, hogy ott van.

Eddig jutott az emlékezésben, amikor kopogtak az ajtaján.

– Tessék – szólt ki.

– Fenség, az apja látni akarja – dugta be a fejét Doug, az inasa –, most jött egy kis küldönc a hírrel – és már lépett be a szobába, hogy segítsen gazdájának átöltözni.

Matt nagyot sóhajtott. Vajon mit akarhat már megint? Gondolkodott magában, miközben gépiesen öltözködni kezdett. Itt a Fekete-kastélyban mindig nagyon formálisan kellett öltözködnie, főleg, ha apja elé kellett járulnia. Itt nem volt megengedve, hogy a számára tetsző kabátot és nadrágot viselje akár egész nap, mint otthon, a Fehér-kastélyban. Csak azt remélte, hogy apja visszaküldi oda, és újabb nyugalmas hónapok várnak rá.

Már gyermekkorában is idegenkedett attól, hogy itt kellett lennie ebben a kastélyban. A fekete márványpadlótól végig a folyosókon és a hatalmas trónteremben, amelyben apja fekete márványból faragott trónja állt. Rémisztően hatott rá mindig is a gondolat, hogy egyszer neki kell elfoglalnia a trónt, amely sokkal inkább tűnt számára inkvizíciós eszköznek, mint kényelmes ülőalkalmatosságnak. Habár ahogy elnézi apját – aki most már sokkal inkább látszott a bátyjának –, nem tűnt úgy, hogy valaha is királyként rá kell ülnie.

Díszkísérettel vonult végig a hosszú folyosókon a trónteremig. Nemesifjak, hercegkisasszonyok és mindenféle rendű és rangú nemesek köszöntötték mély meghajlással, ahogy elhaladt mellettük. Kurta biccentéssel viszonozta köszönésüket, miközben gondolataiba merült.

Továbbra is Amyta járt a fejében. Remélte, hogy a lány és kísérői el tudtak menekülni a kontinensről. Abban biztos volt, hogy Csillagszeműhöz nem juthatnak el, hiszen Tüskehegy átjárhatatlan, de remélte, hogy a Császárnál jobb kezekbe kerül Amyta, mint ha az apjáéban lenne. Be kellett ismernie, hogy hiányzik neki a lány, jobban, mint képzelte. Eszébe jutott, hogy hányszor megleste, ahogy edzett. Arra az incidensre is emlékezett, amikor Noét megszúrta, és hogy milyen igyekezettel titkolták el ezt a kis balesetet, majd gyógyította meg a fiút. Kuncogott magában, ha arra gondolt, hogy rajta kívül tényleg senki sem vette észre ügyetlenségüket. Ő is azért, mert a galériáról az árnyékból figyelte a lányt, amikor csak ideje engedte.

Akkor még nem értette az iránta való érzéseit. Csak azt tudta, hogy lenyűgözte szemtelensége és magabiztossága. Az, hogy fiatal kora és tapasztalatlansága ellenére szembe mert szállni vele, és gúnyolódni mert vele a katonák előtt. Mintha semmitől sem félne. Később, amikor volt ideje titokban megfigyelni, látta, hogy a lány mennyire magányos. Önmagára emlékeztette. Arra a kisfiúra, aki mindig is volt belül. Aki a hatalmasok játszmájában valahogy felkerült erre a sakktáblára, ahol még nem igazán tudja, hogy milyen szerepet szántak neki. Abban volt csak biztos, hogy apja árgus szemekkel figyelteti, így nem segíthet nyíltan a lánynak semmiben. Ezért bízta meg Robot, mert tudta, hogy a tündér, amikor itt az ideje, nem hagyja magára Amytát, és nem is csalódott elgondolásában. Rob az utolsó pillanatban megszöktette Amytát, és még az egyik dögöt is sikerült elintéznie. Matt irtózott az Árnykutyáktól és az Árnylovasoktól. Már a Hollók serege is eléggé elképesztette.

Nem volt ideje befejezni gondolatmenetét, mert megérkezett a trónteremhez, ahol a király már várta. Díszkísérete kívül maradt, egyedül lépett be a hatalmas helyiségbe.

Bálteremnek is beillett a trónterem méreteit tekintve. Matt bal oldalán hatalmas földig érő ablakok helyezkedtek el, amelyek a terem hosszában futó balkonra nyíltak. Télen sötét, nehéz függönyöket húztak eléjük ezzel is kint tartva valamelyest a hideget, ám tavasszal a függönyök lekerültek, és szinte éjjel-nappal nyitva voltak az ablakok. Ezt ellensúlyozandó a hidegebb napokon befűtöttek a hatalmas kandallókba, amelyek az ablaksorral szemben helyezkedtek el. A három hatalmas kandalló, mint egy-egyszörny szája, úgy ásított bele a helyiségbe. Szinte állandóan égett bennük a tűz a nyári nagy meleget kivéve.

Amikor apja tanácskozást tartott, hosszú asztalokat hoztak be, és azok töltötték meg a hatalmas, üres teret. Most azonban apján kívül, aki az egyik ablaknál állt, csak pár nemest látott Matt a terem egyik sarkában beszélgetni. Ahogy belépett elhallgattak, és mind feléje fordultak. Matt biccentett nekik, és apja felé vette az irányt. Megállt pár lépéssel mögötte.

– Hívattál, apám – szólt a királyhoz.

Apja szó nélkül bámult ki továbbra is az ablakon, sokáig figyelmen kívül hagyta egyetlen fiát. Végül szó nélkül megfordult, trónjához ment, és elhelyezkedett rajta. Magához intette Mattet.

Matt a trón elé járult, és fél térdre ereszkedett. Várta, hogy apja megengedje számára, hogy felálljon, ám a király nem szólt egy szót sem.

Matt hallotta, ahogy a nemesek egymás között suttogva kimennek. Becsukódott mögöttük az ajtó, és apja csak ekkor szólt hozzá:

– Szóval hagytad megszökni a lányt, és most Csillagszeműnél van – dörrentett rá.

Matt egy pillanatra majdnem kiesett szerepéből, úgy megdöbbent. Szóval a lány megtette a lehetetlent, és eljutott Csillagszeműhöz. Megkönnyebbült egy pillanatra, apja folytatta:

– Állj fel, mit játszod itt magad? – zengte, és Matt felállt, majd a király szemébe nézett.

– Ne hidd, hogy nem tudom, hogy beleestél abba fruskába – gúnyolódott rajta –, de most, hogy már tudjuk, mégis át lehet kelni Tüskehegyen, menj a lány után, és hozd ide elém Csillagszeművel együtt! – adta ki utasításait.

– De, apám – tiltakozott Matt –, az, hogy a lány megtalálta az átvezető utat, még nem jelenti azt, hogy más is át tud kelni a hegyen.

– Szóval megtagadod a parancsom? – nézett rá az apja összehúzott szemmel. – Jobban szeretnéd, ha kivégeztetnélek, mert elárultad a hazádat egy félkorcs némber miatt?

– Apám – védekezett Matt –, nem árultalak el. Honnan tudtam volna, hogy meg tud szökni a Fehér-kastélyból? Tudod te is, hogy milyen erős varázs védi a kastélyt, hiszen te magad tetted rá a védelmet. Nem is tudja a világ, hogy létezik. A mi katonáinkon kívül senki sem tudja. Még én sem jöttem rá, hogyan tudott megszökni – változtatta meg hangnemét aggódóra, hátha kikecmereg a csávából, amit saját jószívűségének köszönhetett. – Azóta is ezen töröm a fejem, de nem találom a megoldást.

– Haszontalan és semmirekellő vagy, hát úgy tudott megszökni – korholta apja. – Azt sem vetted észre, hogy az a tündér az ellenségünk kémje.

– Kicsoda? Rob? – kiáltott fel Matt színészkedve, remélve, hogy meggyőzi a másikat ártatlanságáról.

– Igen, te ütődött. A te drágalátos Robod a Császár katonája és kémje. De ha jobban belegondolok, akkor a kastélyról már régebb óta tud a Császár is, ha képes volt odaküldeni egy kémet – ezt szinte magának az orra alatt mormogta, Mattnek nagyon kellett a fülét hegyeznie, hogy értse, mit beszél. – Ezek szerint felfigyelt a mozgásban lévő erőkre. Na nem baj, mire nyíltan kitudódik az egész, már úgysem tehet semmit – reszelősen felnevetett.

– Szóval menj, és hozd ide a lányt és Csillagszeműt! – vetette oda a fiának.

– Apám, királyom. Tüskehegyen még senki sem tudott átkelni a lányon kívül. Én mégis mit tehetnék?

– Ha átkeltek Csillagszeműhöz is, akkor sem maradnak ott örökre – gúnyolódott vele apja. – Menj az Átjáróhoz, és ott várd meg, míg visszajönnek!

– Az Átjáró csak Riából közelíthető meg. Mit fog szólni Ria királya, ha ott állomásozom a csapatainkkal?

– Azzal a kis mitugrásszal már nincs gondunk. Hamarosan bejelentem Hona és Ria egyesítését. Te csak menj az Átjáróhoz, és fogd el a lányt! – adta ki a végső parancsot.

Matt látta, hogy ebből sehogy sem tud kikeveredni. Fejet hajtott hát, és elindult kifelé.

– Aztán nehogy a lány nélkül gyere vissza, te hősszerelmes – szólt utána az apja –, mert akkor biztosan kivégeztetlek, akármilyen kifogással állj is elő.

Matt égő arccal lépett ki a trónteremből. Apja tehát pontosan tudja, hogy szerelmes a lányba. Mégsem hagyott neki semmi más lehetőséget, mint hogy elfogja és a színe elé hozza. Most már abban is biztos volt, hogy a nősüléséről szóló pletykák is igazak. Apja nem hagyná az országot örökös nélkül, de ha újra fia születik, rá már nem lesz szüksége. Matt agya lázasan járt, de nem jutott semmi más eszébe, mint egyelőre teljesíteni apja parancsát, és az Átjáróhoz vonulni csapataival. Azt, hogy a lány mikor kerül elő Tüskehegy túloldaláról, nem tudhatták, így hosszabb várakozásra kellett felkészülni.

Elküldetett Chrysért. Tudta, hogy kiképzőparancsnokában megbízhat. Chrystal sokkal inkább volt az ő hűséges barátja, mint a király szolgája. Ezt annak köszönhette, hogy amikor egy alkalommal a Magas-hegységben vadásztak, rájuk támadt egy hópárduc. Ez a hatalmas macska már kihalóban van, csak néhány példány él még a Magas-hegység szinte járhatatlan ormai között. A hópárduc hegyi kecskékkel táplálkozik, és ők is éppen egy kecskét üldöztek. Chrys éppen felajzotta íját, és célba vette a kisebb nőstényt, amikor a párduc nekirontott fedezékéből, ledöntve a lányt a lábáról. Majdnem letépte a bal karját hatalmas mancsa egyetlen csapásával. Szerencsére Matt nem messze állt a lánytól, és kardjával azonnal a párduc oldalába döfött. A vadállat hatalmasat ordított, és két ugrással eltűnt a sziklák között. Matt csak remélni tudta, hogy nem sebezte meg halálosan az állatot, mert nem akarta, hogy ez az amúgy is kihalófélben lévő faj egyik egyede miatta veszítse életét, de a barátjával is törődnie kellett. A lány nagyon rossz állapotba került. Karjából dőlt a vér, szinte elállíthatatlanul. Matt a hátán cipelte le a hegyről, ami a meredek sziklák között igencsak nyaktörő mutatványnak bizonyult sok helyen, miközben azon imádkozott magában, hogy a lány valahogy túlélje ezt a kalandot, és keze-karja is ép maradjon. Órákba telt, mire visszaért a kastélyhoz, és az utolsó kilométereken Chrys már nem is válaszolt neki, ha szólt hozzá, így Matt tudta, hogy valószínűleg eszméletét vesztette. A nyakán érezte erőtlen lélegzetvételét, de így legalább tudta, hogy a lány még él. Ám egyre nehézkesebb lett a gyaloglás a hidegben, és Chrys is egyre nehezebbnek tűnt. Végül a kastélytól két kilométerre járt, amikor az egyik őrszem észrevette őket, és riasztotta az éppen ügyeletes tisztet. Lovakkal siettek eléjük egy járhatóbb ösvényen, és Chrystal hamarosan a gyógyítók termében feküdt.

Szerencsére a karja teljesen rendbejött, habár néhanapján még egy-egy keményebb edzés után sajgott a válla. Miután teljesen felgyógyult, engedélyt kért Matt-től, hogy elmenjen megkeresni a hópárducot. Matt nem örült ennek, ám a lány megnyugtatta, hogy csak meg akar bizonyosodni arról, hogy túlélte-e a találkozást.

Két nap múlva került elő kipirult arccal, boldog mosollyal, ami tőle igencsak szokatlan volt. Elmesélte, hogy nagyon nehezen találta meg az állatot, végül az oldalán húzódó sebről ismerte fel. Kölykei vannak – újságolta –, kettő is. Az anyaállat először meg akarta támadni, de mintha felismerte volna, végül csak morgott rá felhúzott ínnyel. Chrys elejtett neki egy hegyikecskét, és megköttetett a béke. A kölykeihez ugyan nem engedte közel, de azt megengedte, hogy Chrys a közelükben időzzön egy kicsit.

A lányt mintha kicserélték volna az eset után. Sokkal keményebb kézzel bánt az újoncokkal a kiképzés során, ám amint látta valakiben a fejlődést, nem volt rest külön segíteni. Matt tudta, hogy parancsnoka először nem szívlelte Amytát, és azt is tudta, hogy ennek a lány tiszteletlensége az oka. Főleg, amikor látták, hogy a lány a gyakorlótéren milyen gyengén teljesít, még mintha egy kis megvetés is kiütközött volna Chrysen. El sem tudta képzelni, hogy mitől olyan nagy szám ez az elkényeztetett fruska, aki a tiszteletet még csak hírből sem ismeri.

Az sem tetszett neki – habár ezt nyilván sosem tette hangosan szóvá –, hogy Matt egy pillanat alatt beleesett a lányba. Nem mintha féltékeny lett volna, mert Matt pontosan tudta, hogy igencsak messze áll Chrys ideáljától. Elsősorban abban, hogy ő férfi – kuncogott magában. Chrystal sosem verte nagydobra, hogy első szerelme is egy lány volt, de Matt pontosan tudta, és tiszteletben tartotta, hogy a lány hallgat erről. Mindig is diszkréten intézte ügyeit, és a herceg úgy döntött, nem feszegeti ezt. Azon azért elgondolkozott, hogy hátha azért neheztel Amytára, mert megtetszett neki, de aztán elvetette az ötletet.

Tudta, hogy Chrysnek legalább két nap kell, mire a Fehér-kastélyból ideér, így lesz ideje előkészíteni a csapatot, akiket magával visz az Átjáróhoz. Azon nem is ért rá elgondolkodni, amit apja Hona és Ria egyesítéséről mondott. Nem is mert belegondolni abba, hogy ezzel már a nyílt háborút vetíti előre.

Szobájába visszaérve íróasztalához ült, és elkezdte megtervezni az utat Riába, az Átjáróhoz Tüskehegy tövébe.

5.

Pár órája kapta az üzenetet, hogy azonnal hívatja ő királyi fensége Matthew Woodvillard koronaherceg a Fekete-kastélyba, mégpedig haladéktalanul. Azonnal tudta, hogy Matt bajban van. Mielőtt apjához ment, megegyeztek, hogy Chrys itt marad, és vigyáz anyja kastélyára, amelyet a herceg annyira szeretett. A lány tisztában volt vele, hogy Matt nem áll különösebben közel apjához, mindig inkább királyát látta benne, mintsem egyik szülőjét, ám hálás volt neki, hogy amikor anyjára unt, nem kivégeztette, hanem ide száműzte fiával együtt. A herceg ugyan tisztában volt azzal, hogy ennek egyetlen oka, hogy anyja fiúgyermeket szült a királynak, ám ez az aprócska tény sosem érdekelte, míg békében élhetett a király mesterkedéseitől távol imádott anyjával.

A királyné kedves és szelíd teremtés volt, de sajnos állandóan beteg. Chrystal még kisgyermekként került a kastélyba, a herceggel nagyjából egyidősek voltak. Chrystal anyja, Noemi lett a királyné első szobalánya. Arról a tényről, hogy Noemi az anyja, senki sem tudott a kastélyban, kivéve a királynét, de a régebben szolgáló cselédek is csak arra emlékeztek, hogy egyszerre kerültek ide. Chrystal apja Hona egyik legnagyobb befolyással bíró nemesura a Lápvidék és Krull kikötőjének főhercege, Todrend Ricenwild volt, aki megejtette az akkor még fiatal lány Noemit, a jelentéktelen kis cselédet. Egy ideig nem is törődött sokadik balkézről született gyermekével, csak amikor Noemi azzal állt elő, hogy taníttassa a lányt, jobbnak látta megszabadulni tőlük. Ám hogy elkerülje a botrányt, kihallgatást kért a királynétól, és elérte nála, hogy odavegye őket a kastélyba. Chrystal sosem bánta a cserét, mert itt legalább megbecsülték tehetsége miatt, és nem bántak vele úgy, mint egy kutyával. Azt már gyermekként megfogadta, hogy egyszer még visszakapja apja azt, amit velük tett, anyja hiába csitítgatta, a lány mélyen legbelül, mint valami gyermeket, úgy dédelgette bosszúvágyát. Senkinek sem beszélt róla.

Azóta a nap óta, hogy a Fehér-kastélyba költöztek, Chrystal valahogy mindig kikerülte, hogy Csillagvárosba menjen, nehogy összefusson apjával. Ám most elérkezett az idő, el kell látogatnia a Fekete-kastélyba. Remélte, hogy elkerülheti így is a találkozást. Tisztában volt vele, hogy apja pontosan tudja, hogy a koronaherceg főkapitánya lett, ám ezzel együtt sem kívánt találkozni a dölyfös és nemtörődöm főúrral.

A hivatalos parancson kívül még egy titkos levelet is kapott Matt-től, amelyben arra kérte, hogy a lehető leghamarabb érjen a Fekete-kastélyba, és vigye el neki a tíz legjobban képzett emberét. Tudta, hogy a koronaherceg egyáltalán nem bízik apja seregében a Hollókban, és hogy saját embereit is maga mellett akarja tudni. Azt is megírta neki pár szóban, hogy hova készülnek. Chrys alig akart hinni a szemének. Hát mégis sikerült a lánynak, ami eddig senkinek sem. Átjutott Tüskehegyen. Magában elismeréssel adózott a lánynak, akit ugyan nem tartott túl sokra.

Visszaemlékezett, hogy mennyire móresre akarta tanítani Amytát, amikor megérkezett ide a kastélyba. Már az első pár percben előadott kis magánszámától viszketett a tenyere, másnap reggel meg, amikor újra szembeszegült a herceggel, már alig tudott uralkodni magán. Az zavarta végképp össze, ahogy Matt reagált Amytára. Matt nagyon jóképű férfi volt, és nem is nagyon védte erényeit, kihasználta bőven jóképűségét. Minden héten más szívszerelme volt, hamar ráunt az utána epekedő kisasszonyokra, akik bizony kisírt szemmel távoztak mindig vissza vidéki birtokukra mindaddig, míg a király újra nem hívatta őket. Matt pár hétig eljátszogatott a Fekete-kastélyban, majd visszatért anyja birtokára, ahogy megunta éppen aktuális választottját. Ide sosem hozott magával egyetlen lányt sem, annál sokkal jobban szerette ezt a helyet, meg apjával sem akart szembeszegülni, aki meg is tiltotta neki, hogy a Fehér-kastélyból bordélyházat csináljon, ahogy fogalmazott.

Chrystal éppen ezért csodálkozott, amikor észrevette, hogy a herceg ezúttal tényleg szerelmes, és mégis távol tartja magát a lánytól. Nem is mert Amyta közelébe menni, csak távolról figyelte, és amikor megkérte őt, hogy segítsen neki a kiképzéseken – a lány ügyetlenségétől függetlenül – annyira meglepődött, hogy automatikusan igent mondott.

Még őt is meglepte, hogy a lány a keze alatt milyen gyorsan fejlődött, és egészen hamar már az élmezőnyhöz tartozott mindenben.

Aztán jött a bál, és hogy valaki a jégre lökte, majd különös megmenekülése, amiről senkinek sem beszélt, de Chrys is érezte, hogy ott valami rendkívüli történt. Végül, amikor majdnem meghalt, és felépülése után két héttel szökése Robbal együtt.

Chrystal igencsak meglepődött, hogy Rob segített a lánynak megszökni, sőt még fegyvereit is ellopta, és amikor Matt elmondta neki, hogy ki is Rob valójában, a lány majdnem hanyatt esett a döbbenettől. Azóta is sokat rágta magát azon, hogy ezt hogyan nem vette észre, hiszen neki mint parancsnoknak ez is feladata lett volna.

Rájött arra is ebből az incidensből, hogy nemcsak izmait kell fejlesztenie, ahogy anyja mindig is mondta neki. Ez arra ösztönözte, hogy felkeresse a rettegett könyvtárat, és arra kérje Taraivist, hogy segítsen neki többet megtudni a királyi családokról, a Császárról és a tündérekről.

Taraivis csak mosolygott rá furcsán, és amikor megkérdezte ennek az okát, végül nagy nehezen elárulta, hogy Amyta ugyanezt kérte tőle, amikor ideérkezett. Chryst ez igencsak meglepte. Azt hitte, a lánynak mindent megtanítottak nevelői, ám Taraivisszal sokat beszélgetett a lányról, és rájött, hogy ők nem olyan sokban különböznek, már ami az oktatásukat illeti.

Egyre jobban megszerette az olvasást, és Taraivis is sokat segített neki, hogy minél hamarabb megtudja, amit szeretne. Nagyon jó memóriája volt, és minden könyvet, amit Amyta olvasott, előszedett neki szinte azonnal. Amikor Chrystal meglátta a hatalmas könyvhalmot, igencsak elcsodálkozott, hogy mikor jutott ideje a lánynak az alatt a rövid idő alatt mindezt elolvasni az edzések mellett, amíg itt volt. Ám Taraivis elkeserítette – ez csak egy része a lány által elolvasott könyveknek – mondta –, Amyta sok könyvet kicsempészett még, amikor azt hitte, ő nem figyel.

Chrystalban egyfajta tisztelet kezdett ébredezni Amyta iránt. Ráébredt, hogy a lány egyáltalán nem volt olyan elkényeztetett kis nebáncsvirág, mint eleinte képzelte, és bizony nehezebb lehetett neki, amikor belecsöppent a nagyok játszmáiba, mint gondolta. Ettől még nem szerette meg jobban, sőt kifejezetten nem kedvelte, de tisztelte elszántságát és kitartását. Ám feltétlen lojalitása, amit a koronaherceg felé érzett, arra ösztönözte, hogy segítse a lányt, ha Matt arra kéri.

Szóval felkészült, és kiválasztotta tíz legjobb emberét. Közöttük helyet kapott Leonie és Noe is. Chrystal ugyan tudta, hogy Amyta megharagudott rájuk, és felépülése után nem is állt velük szóba, viszont a két legjobb emberévé nőtték ki magukat az utóbbi időben.

Másnap hajnalra összeállt a csapat, lóra kaptak, és erőltetett menetben elindultak Csillagvárosba a Fekete-kastélyba. Egész nap és egész éjjel vágtattak nem kímélve a lovakat, hisz a parancs úgy hangzott, hogy a leghamarabb érjenek fel a palotába.

Következő napon kora délután Chrystal ott állt a kaszárnyából kivezető ajtó előtt, és arra készült, hogy belépjen arra a folyosóra, amit egész eddigi életében próbált elkerülni. Megacélozta magát, megfogta a kilincset, és mindenre elszántan kinyitotta az ajtót.

6.

Amyta már másnap korán reggel felébredt, felöltözött, és kióvatoskodott a nappaliba. Nagyon remélte, hogy ott találtja Ilonka nénit vagy valamelyik Táltost, és végre választ kaphat kérdéseire.

Senkit sem talált odakint azok közül, akiket keresett, viszont a nyitott ajtón kilépve meglepetten vette észre, hogy Sly és Alexander elmélyült beszélgetés közepette az erdő felé sétál. Nem indult utánuk, inkább megkerülte a házat, mert kíváncsi volt, mi van a házon túl.

Ha őszinte akart lenni, nem is lepődött meg olyan nagyon, hogy a ház mögött gyümölcsöst és veteményeskerteket látott. Jóval távolabb a háztól az egyik veteményesben embereket vett észre mozogni, arrafelé vette hát az irányt. Amint közelebb ért, látta, hogy ezúttal szerencséje van, mert a Táltosok serénykedtek a borsóágyásban.

Amytát meglepte, hogy az évnek ebben a szakaszában érik a borsó, aztán eszébe jutott Holdhomlokú képessége, és elvetette meglepetését. Sietősre vette lépteit, hogy minél hamarabb odaérjen a Táltosokhoz.

Amint a Táltosok meglátták, Ilonka néni abbahagyta a borsószedést, és Amytához fordult.

– Gyere csak, lányom, minden segítő kéz elkél itt – és már fordult is vissza a tövek felé.

Amyta nem mert Ilonka néninek ellentmondani, szó nélkül beállt mellé segíteni. Amint végeztek a borsóval, továbbmentek a következő ágyásokra, és még rengeteg zöldséget szedtek össze. Volt ott répa, cukkini és különböző tökfélék, valamint a gyümölcsöst is megdézsmálták.

Taligákra tették a teli kosarakat, és visszaindultak mind a négyen a ház felé. Útközben semmiségekről beszélgettek. Már majdnem visszaértek, amikor Ilonka néni odafordult Amytához.

– Segíts ebédet készíteni nekünk! Aztán ebéd után mi négyen szép nyugodt körülmények között elbeszélgetünk egymással. Egyáltalán nem kell dühösnek lenned, senki sem akar elhanyagolni téged – mosolygott rá fogatlan szájával a lányra.

Amyta elgondolkozott. Valahogy másnak látta itt Ilonka nénit. Ugyan még mindig nagyon idős volt, ám arca ránctalanabbnak tűnt, és tartása is sokkal egyenesebb volt. Mintha tegnap óta sokat fiatalodott volna. Szó nélkül bólintott Ilonka néni kérésére, és nekiállt a Táltosok mellett segíteni az ebédet előkészíteni.

A Táltosok ugyan nem fogyasztottak húst, a ház körül mégis voltak baromfik, disznó, birkák, kecskék, sőt az istállóban két tehén is borjúval, így jutott tej az asztalra.

Amíg Amyta a Táltosoknak segített, addig Micha és testvére önállósította magát, és omlettet készítettek mindenkinek reggelire a házban fellelt maradék zöldségekkel. Amytáék éppen akkor értek vissza, amikor megterítettek.

Jó kedéllyel ültek neki mindannyian a reggelinek. Közben csendben folyt a diskurzus. Csillagszemű megállapodott Michával, hogy pár tyúkot elkészíthet ebédre a zöldségek mellé. Micha és Mundo a reggeli végeztével el is indultak szemügyre venni a baromfiudvart, Amyta pedig Nina segítségével elmosogatott, és aztán segédkeztek a zöldségek megtisztításában, és előkészítésében.

Mindeközben Sly, Alexander és Rob valami titkos dolgot művelhettek, mert közvetlenül reggeli után bevetették magukat az erdőbe, és senki sem tudta, hova mehettek.

Amytának el kellett ismernie magában, hogy a hely csendje és nyugalma rá is különleges hatással van. Már nem érezte magát idegesnek vagy feszültnek az előző napon elhangzottak miatt. Tudta, hogy ebéd után választ kap minden kérdésére, és azt is érezte a szíve mélyén, hogy a válaszok sokkal kevésbé lesznek meglepőek számára, mint azt előző nap gondolta.

Amíg Holdhomlokú visszament a házba, hogy utánanézzen az ebédnek, Amyta és Nina leültek a ház előtti fűbe. Amyta hanyatt feküdt, és csak az eget kémlelte. Nina egy fűszálat rágcsált mellette. Mindketten hallgattak. Amyta lassan elszunyókált a fűben. Ismét különös álma volt. Állt a patak partján, és Tüskehegyet nézte, amerről jöttek. Különös érzése volt, hogy valami nincs rendben. Léptek hangját hallotta maga mögött, majd Alexander lépett mellé. Megállt mellette, és ő is a hegyet bámulta. Csak álltak szótlanul, és a hegyet figyelték.

„Amyta, Amyta” – hallotta távolról a hangot, majd egyre közelebbről és közelebbről. Hirtelen felriadt. Nina ébresztgette.

– Elkészült az ebéd – közölte Nina, felállt a fűből, és elindult a ház felé.

Amyta még mindig kótyagos volt az előző álomtól, és megrázta a fejét egyszer, kétszer, háromszor. Lassan magához tért, és bement ő is a házba, ahol ebédhez volt terítve az asztal. Leült tegnapi helyére, és megvárta míg mindenki megérkezik. Hamar beszállingóztak a többiek is, még Sly, Alexander és Rob is betoppant épp időben. Az asztalokon már feltálalták a főtt és sült zöldségeket, a csőben sült cukkinit, és Micha épp a három gyönyörűen megsült csirkét tette az asztalra, amikor megérkeztek.