Traci Douglass

Más lesz ez az ünnep

Louise Fuller

Bermudai kincsvadász

Alison Roberts

Szuperhős a kisfiamnak

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2020, Traci Douglass – Vinton Kiadó Kft., 2025
A mű eredeti címe: Neurosurgeon’s Christmas to Remember (Harlequin Mills & Boon, Presents)
© 2023, Louise Fuller – Vinton Kiadó Kft., 2025
A mű eredeti címe: One Forbidden Night in Paradise (Harlequin Mills & Boon)

© 2023, Alison Roberts – Vinton Kiadó Kft., 2025
A mű eredeti címe: Secret Son to Change His Life (Harlequin Mills & Boon)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 132. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-080-1

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Traci Douglass

Más lesz ez az ünnep

1. FEJEZET

Irányított káosz.

Ezek voltak a találó szavak arra a látványra, amely Ayanna Franklint fogadta első munkanapján a Seattle General Hospital PR-osztályának vezetőjeként.

Természetesen számított erre. Elvégre rövid időn belül vették fel annak az igazgatónak az utódjaként, aki személyes okokból váratlanul távozott hivatalából. Mivel a nő hirtelen távozott, Ayannának most korlátozott erőforrásokkal és még kevesebb idővel kellett megszerveznie a karácsony előtti nagy jótékonysági bált.

Amire azonban nem számított, az a sürgősségi osztály főnővérének SMS-e volt, amelyben közölte, hogy a tervezett műtét előtt három héttel bejelentés nélkül érkezett egy híres beteg, aki súlyos autóbalesetet szenvedett, és eszméletlenül fekszik a sürgősségi osztályon. Ha most nem tartja kézben a dolgokat, minden katasztrófába fordulhat.

Rendben. Rendben. Nyugodj meg. Mindent kézben tartasz.

A problémák megoldása volt a specialitása. Az, hogy öt fiatalabb testvérére vigyázott, amíg a szülei dolgoztak, mindenre felkészítette.

Vagy majdnem mindenre…

Mély levegőt vett, és belépett a sürgősségi osztályra az automata tolóajtón keresztül, ahol számos orvos, nővér és ápoló állt sorban a hordágyon fekvő betegekkel, és beszélgetett egymással. Bár a személyzet nagy részével csak futólag találkozott a hét eleji körbevezetés során, a szeme sarkából felismert néhány ismerős arcot – Emelia Featherstone-t, az ortopédia vezetőjét és Lucas Beaufortot, az egyik sürgősségi orvost. Most mindketten a VIP-pácienst – Roberto Baresit, Isola Verde királyát – látták el.

A király lábán véres volt a takaró. Ayanna bírta a vér látványát, mert az évek során sokszor kötözte a testvérei sebeit, az anyja pedig ápolónő volt, mielőtt nyugdíjba ment.

Útban a recepció felé elhaladt egy másik hordágy mellett, amelyen felismerte Giada Baresit, Isola Verde hercegnőjét, Roberto lányát. Dr. Dominic di Rossi ma reggel mindkettőjükről tájékoztatta. Mivel a PR-cégek, amelyeknek dolgozott, mindig készítettek dossziékat az ügyfeleikről, ez sem volt újdonság számára. Az egyetlen különbség itt az volt, hogy minden kórházi eljárást bizalmasan kellett kezelni, ráadásul ők ketten királyi család tagjai voltak.

Ayanna most észrevette dr. Di Rossit, aki az eszméletlen beteget nézte, aztán felé indult.

– Örülök, hogy itt van – szólt Ayannához a következő pillanatban a főnővér, és intett neki, hogy menjen oda hozzá. – Tiszta őrültekháza.

Ayanna a munkájára koncentrált – meg kell akadályozni, hogy bármi kiszivárogjon a sajtóhoz. Soha nem vallott kudarcot a munkájában.

És a magánéletében? Az egy másik történet…

Gyorsan félretolta ezeket a gondolatokat, és tekintete dr. Di Rossira vándorolt, aki épp utat tört magának a tömegben.

– Felvették már önnel a kapcsolatot a riporterek? – kérdezte a főnővértől.

– Még nem. – Közelebb lépett. – De a városi híradósok minden segélyhívást lehallgatnak.

Ayanna nyelt egyet, mert hirtelen kiszáradt a szája. Az adrenalinlöket felkészítette a harcra.

– Ha bárki telefonál a sajtótól, irányítsa az irodámba.

– Úgy lesz. – A főnővér bólintott. – Az idegsebésszel is felvettem a kapcsolatot. Lemondja a vancouveri konferenciáját, és iderepül.

– Tökéletes. – Ayannának kellett kimenni a szóban forgó idegsebész, dr. Max Granger elé a repülőtérre. Gyorsan előhívta okostelefonján a határidőnaplót. – Mikor száll le a gépe?

– Körülbelül egy óra múlva – válaszolta a főnővér, majd megadta a járat számát.

Miután Ayanna beírta, tekintete visszavándorolt a királyra. Sajnálta őket: megsérültek, ráadásul egy idegen országban.

– Stabil az állapota?

– Egyelőre igen. – A főnővér elfordult, hogy segítsen egy másik betegnek, és a válla fölött hozzátette: – Majd írok, ha bármi történik.

– Köszönöm. – Ahogy Ayanna a blézere zsebébe tette a telefonját, dr. Di Rossi odament hozzá. Látva, hogy aggódónak tűnik, Ayanna egy kis tárgyalóba vezette. Miután becsukta az ajtót, kicsit megnyugodott. – Senki sem tudja, hogy a királyi család itt van. Az eredeti terveknek megfelelően titokban tartjuk, és az egész személyzet szigorú utasítást kapott, hogy ne beszéljenek róla.

A doktor végigsimított az arcán.

– Miért érkeztek ilyen korán? A műtét csak három hét múlva lenne.

– Nem tudom. Talán meg akarta szokni a helyet, mert a műtét után egy ideig itt marad? – Amikor a férfi homlokát ráncolva megrázta a fejét, Ayanna folytatta: – Max Granger nagyon aggódik, hogy a király agysérülést szenvedhetett. Később kimegyek érte a repülőtérre.

– Jó, köszönöm, Ms. Franklin. Most mennem kell, elnézést. – Dr. Di Rossi biccentett neki, elhagyta a szobát.

Ayanna várt egy pillanatot, mielőtt kilépett a folyosóra, ahol azonnal megcsapta orrát a fertőtlenítőszer szaga. Magas sarkú cipője csattogott a linóleumpadlón, miközben visszasietett az irodájába.

Itt legalább eleget mozgok.

Elnyomta az ólmos fáradtságot. Szüksége volt az állandó kihívásra. Minél több a dolga, annál jobb. Ez volt az egyik oka, hogy olyan jól végezte a munkáját. És valószínűleg egy újabb érv ellene, ha a romantikáról volt szó. Legalábbis ezt mondta a volt barátja, Will, amikor hat hónappal ezelőtt felbontotta az eljegyzésüket, és elhagyta a legjobb barátnőjéért.

„Talán nem csaltalak volna meg, ha rám is annyi figyelmet fordítasz, mint a karrieredre.”

A szavai még mindig kísértették, különösen, amikor fáradt volt, vagy éjszaka, az egyedüllét óráiban. Mintha az ő hibája lenne, hogy a férfi lefeküdt a legjobb barátnőjével.

Azt hitte, mindent jól csinált – és ez volt a probléma. Nem tudott többé bízni önmagában vagy az érzéseiben. És mivel a szívügyekben már nem hagyatkozhatott az ösztöneire, a családján kívül mindenkit kizárt. Nem akarta, hogy újra összetörjék a szívét, ezért sokáig nem nyílt meg senki előtt, ha egyáltalán megnyílt.

Elfojtotta a magányosság tartós érzését. Will egy idióta, jobb is neki nélküle. A férfi kezdettől fogva tudta, hogy sokat dolgozik, ez csak ürügy volt a silány viselkedésére.

A végén még el is hiszi, ha elég sokáig mondogatja magának…

Összeszedte magát. Egyszerűen nincs ideje a múlton agyalni.

Az előtte lévő irathalomra nézett, amelyet még át kellett néznie a közelgő jótékonysági bál miatt. Ezúttal a Polar Clubban, egy luxusszállodában tartják, az elődje már lefoglalta a nagy báltermet. Most négy héten belül meg kellett szerveznie az étkeztetést, a dekorációt és a zenét. És mivel most a kollégáinak arról kellett gondoskodnia, hogy a király balesetéről semmi hír ne jusson ki, ők sem lesznek nagy segítségére.

De valahogy majd megoldja. Rosszabb helyzetekkel is megbirkózott már a pályafutása során. A Washington Post szerint ő az egyik legjobb negyven év alatti PR-tanácsadó, nem utolsósorban a gyors és határozott reakcióképessége miatt.

Míg felment a lifttel a negyedik emeletre, úgy döntött, felveszi a táskáját, és egyenesen a repülőtérre indul. Általában csak húsz percig tartott az út, de nem akart kockáztatni, mivel a város különösen zsúfolt volt hálaadás előtt.

Amikor a pilóta bejelentette a leszállást, dr. Max Granger becsukta a laptopját, és kinézett az ablakon a városra. A távolban a Space Needle csillogott a lenyugvó nap fényében, de ebben a pillanatban nem volt fogékony Seattle szépségére.

Felesége két évvel ezelőtti halála óta munkába temetkezett. A bulvársajtó „hírességek agysebészének” nevezte. Igen, a páciensei között sok híresség és méltóság volt, köztük az, akit most kell kezelnie – Roberto Baresi, Isola Verde királya –, de csak azért, mert ő a legjobb a szakterületén. Erről a neveltetése gondoskodott. Az a tény azonban, hogy néhai szülei büszkék lennének az eredményeire, nem tette boldoggá. Két kezén meg tudta számolni azt a néhány alkalmat, amikor időt töltöttek vele.

A nagyságnak ára van.

Mindig is ez volt a mottójuk és az indoklásuk, hogy a nevelését dadákra bízzák. Sokáig hitt nekik, legalábbis amíg meg nem ismerte néhai feleségét, Laurát.

Eluralkodott rajta a megszokott magányérzés. Két év hosszú idő ahhoz, hogy egyedül legyen az ember.

Most azonban az esetre kellett koncentrálnia, amely a baleset következtében sokkal bonyolultabbá vált. Normális esetben egy meningeóma, egy jóindulatú agydaganat nem igényel azonnali műtétet. A szagittális éren való elhelyezkedés azonban aggodalomra adott okot, mert ha a tumorszövet áthatol ezen, az keringési zavarokhoz vezethet.

A műtétre eredetileg négy hét múlva került volna sor, a baleset azonban veszélybe sodorta a terveit. A sürgősségi osztály legfrissebb információi szerint a beteg hét pontot ért el a glasgow-i kómaskálán. Mivel az agy CT-vizsgálata vérzést mutatott ki az epidurális térben, Max vérömlenyre gyanakodott. És most az idő volt a legfontosabb, mivel a király már idős, és a tumor miatt a koponyaűri nyomás megemelkedett.

Minél hamarabb száll le a repülőgépről és jut el a kórházba, annál hamarabb fel tud készülni a műtétre.

– Boldog ünnepeket – mondta egy légiutas-kísérő, miközben átnyújtott neki egy karácsonyfát ábrázoló kitűzőt.

Max elvette és zsebre tette. Már nem ünnepelte a karácsonyt. Azóta nem, amióta elvesztette Laurát.

Milyen ironikus, hogy a felesége aneurizmában halt meg. Persze tudta, hogy az érfalak ilyen gyenge pontjait ritkán diagnosztizálják előre, ennek ellenére bűntudata volt, mert nem volt ott mellette, és nem tudta megmenteni.

Most egyedül élt. Ez jobb is volt, mert nem volt ideje egy kapcsolatra. És nem is emlékezett, mikor töltött utoljára egy éjszakánál többet a New York-i lakásában a sok elfoglaltsága – előadások, szemináriumok és a betegek kezelése – közepette.

Ahogy a gép a kapuhoz gurult, Max kivette kézipoggyászát a csomagtartóból, és a telefonjára pillantott. Nem érkezett új üzenet a sürgősségi osztályról.

Néhány perccel később a zsúfolt érkezési csarnokban körülnézett, ki jött ki elé, de nem látott senkit a nevét tartalmazó táblával.

A fenébe.

A következő pillanatban egy hang jelentette be a hangszórókon, hogy a Télapó helikoptere hamarosan leszáll, és a B terminál végén lévő galérián megnyílik az északi-sarki falu. És ahogy attól tartott, most számos család özönlött arrafelé. Ráadásul karácsonyi zene is szólt, és ő egyre inkább úgy érezte magát, mint a Grincs.

Erre nincs ideje. Pulzusa szaporán vert, és a tömegen keresztül a kijárat felé vette az irányt, ahol SMS-ben közölte az intenzív osztály főnővérével, hogy taxival megy.

Egyszer már nem sikerült megmentenie egy hírességet, mert későn érkezett. Ez nem történhet meg vele még egyszer.

2. FEJEZET

– A Télapó most száll le, gyerekek! Álljatok szépen a sorba!

Ayanna egyre nyugtalanabbul kutatott tekintetével a kapu előtti egyre növekvő tömegben. Mivel a forgalom még a vártnál is nagyobb volt, húsz percet késett. Aztán nem talált helyet a mélygarázsban, és a termináltól messze kellett parkolnia. Olyan gyorsan lépkedett, ahogy a magas sarkú cipője engedte, de elszalasztotta dr. Grangert.

A Télapó érkezése volt az utolsó csepp a pohárban. Az egész olyan volt, mint egy vígjátékjelenet, csak ő nem találta viccesnek.

Aztán újabb üzenet érkezett a sürgősségi osztályról. A király állapota nem javult, sürgősen szükség van dr. Grangerre. Ayanna utat tört magának a tömegben, és megállított egy reptéri alkalmazottat.

– Be tudna mondani nekem valakit? Vészhelyzetről van szó.

– Sajnálom, hölgyem, de azt az információnál kell kérnie. – Az alkalmazott abba az irányba mutatott, ahonnan Ayanna jött.

Remek.

Általában az volt az erőssége, hogy mindig egy lépéssel előbbre járt, de ma úgy tűnt, hogy tíz lépéssel lemaradt. Szívdobogva sietett vissza. Meg kell találnia dr. Grangert, és be kell vinnie a kórházba. Amint vége lesz ennek a szörnyű napnak, minden mással foglalkozni fog.

A White Christmas hangjaira beállt a sorba az információs pult előtt. Szerette a karácsonyt, de most egyáltalán nem volt hozzá hangulata.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után ő következett.

– Bemondana nekem valakit?

– Mi a neve? – kérdezte az alkalmazott.

A következő pillanatban a telefonja üzenetet jelzett, megint a sürgősségi osztályról:

„Dr. Granger taxival jön. Hol van?”

– Hölgyem? – kérdezte az alkalmazott.

Ó, a fene.

Ayanna egyszerre volt megkönnyebbült és bosszús. Megkönnyebbült, mert a sebész megérkezett, és bosszús, mert nem várta meg. Tehát kudarcot vallott az egyik első fontos feladatában.

– Bocsánat, már elintéződött. Köszönöm.

Aztán félreállt, hogy válaszoljon az üzenetre:

„Még a reptéren. Hosszú történet. Most indulok.”

A telefonja ismét csipogott, de ő már kifelé tartott, dühösen magára. Nem szokott másokat cserben hagyni.

Ismét Willt látta maga előtt.

„Mindig olyan sokat teszel másokért, de mi van velem?”

Nem akart most az exére és rosszindulatú utolsó szavaira gondolni. És az a tény, hogy volt bennük egy szemernyi igazság, nem tette jobbá a helyzetet. Igen, szeret segíteni másokon. Igen, ez növeli az önbecsülését. De ez nem rossz, ugye?

Egyébként éppen ennek a hozzáállásnak köszönhette, hogy huszonnégy évesen mesterdiplomát szerzett a Washington Egyetemen üzleti adminisztrációból, majd gyakornoki és álláslehetőséget kapott az iparág legnevesebb cégeinél. Igen, lehet, hogy a munka miatt elhanyagolta a Will-lel való kapcsolatát, de Willnek ezért tényleg le kellett feküdnie a legjobb barátnőjével?

A mellkasa összeszorult, amikor elhagyta a repülőtér épületét, és a mélygarázsba sietett. Vannak problémái, de Will sem tökéletes. Egyáltalán nem. És soha nem tudta megérteni vagy értékelni az igyekezetét, hogy könnyebbé tegye mások életét.

Tíz perccel később, miközben az autópályán haladt a városközpont felé, felhívta a Polar Club Hotelt, hogy átfoglalja dr. Granger szobáját.

– Természetesen, Ms. Franklin – válaszolta az alkalmazott, miközben gépelt. – Egyágyas szoba franciaággyal.

– Igen.

– Most nézem… sajnos hálaadás miatt teljesen tele vagyunk.

A fene vinné el! Muszáj ma mindennek rosszul elsülnie?

Sávot váltott, de hamarosan megállt. A távolban a seattle-i városkép rajzolódott ki a lenyugvó nap fényében, de a szokásostól eltérően nem élvezte szeretett szülővárosa látványát.

– És másmilyen szoba?

A férfi újra gépelt.

– Nem. Sajnálom. Ó, egy pillanat… – Még gyorsabban gépelt.

Ayanna egyik erőssége az volt, hogy kreatív megoldásokat talált a megoldhatatlannak tűnő problémákra. Megpróbálhatja máshol is, de valószínűleg Seattle összes szállodája tele van. Esetleg dr. Granger megszállhatna nála? Nem, a lakása túl kicsi, és hamarosan neki magának is ki kell költöznie néhány hétre a villanyszerelési munkálatok miatt…

– Hölgyem? – szakította ki gondolataiból a szállodaalkalmazott hangja. – Most láttam, hogy a Denali lakosztályunk a jelzett időszakra szabad. Bár egy kicsit nagyobb, mert két hálószoba van benne, és drágább.

Miután a férfi megmondta az árat, Ayanna gyorsan számolt. Egy kicsit túllépte a költségkeretet, de hát mit tehetne.

– Nagyszerű, kivesszük. – Az előtte álló autó hátsó lámpáit bámulta.

Egy probléma megoldva.

– Fantasztikus. Tehetek még valamit önért, Ms. Franklin?

– Nem, köszönöm.

Miután befejezte a hívást, mély levegőt vett. Gyorsan vissza kell mennie az irodába, és szemmel tartania dr. Grangert, nehogy megint elszökjön.

Ahogy elhajtott a redmondi kijárat mellett, összeszorult a gyomra. A szülei ott éltek. Felajánlották neki, hogy a felújítás idejére beköltözhet a régi szobájába, de az öt testvérével és a párjukkal együtt lenni már az ünnepek alatt is épp elég stresszes.

Talál más megoldást.

Lakhatnék dr. Grangernél. A másik hálószobában.

Egy pillanat… Hogy micsoda?! Honnan jött ez az ötlet? Még nem is ismeri!

Majd alszik az irodájában. Elvégre elég dolga van ahhoz, hogy éjjel-nappal ott dolgozzon.

Kifújta magát, mielőtt a kórház felé vezető kijárat felé vette volna az irányt, és lazított a kormánykerék szorításán. Legjobb lesz elfelejteni a reptéri balszerencsét. Újra formában van.

– Kiváló. – Max átadta a műtősnővérnek az utolsó műszert, és hátralépett az asztaltól. – Akkor végeztünk. Köszönöm az egész csapatnak. Vigyük a CT-re, és nézzük meg, sikerült-e eltávolítani a vérömlenyt.

Míg két nővér rendet rakott és takarított, egy harmadik a radiológiai osztályra vitte a beteget. Bár a beavatkozás nem tartott sokáig, Max szeretett biztosra menni. Amint a műtő kiürült, belépett a fertőtlenítőbe, hogy levegye a köpenyét, és megmosakodjon.

A király állapota stabil – Maxből eltűnt a feszültség. Ennek ellenére belül nyugtalan volt, valószínűleg a hosszú utazás miatt. Soha nem szerette kiszolgáltatottnak érezni magát. Azóta nem, amióta nyolcéves korában a szülei váratlanul visszatértek egy kínai útról. Annyira szerette őket, és alig várta, hogy mesélhessen nekik az új barátairól, akiket az iskolában szerzett, de őket csak az érdekelte, hogy kaphat-e helyet az exkluzív bentlakásos iskolában, ahová régen ők is jártak. Az új évben ismét elutaztak, ő pedig bekerült a bentlakásos iskolába, és ott maradt, amíg le nem érettségizett, és el nem kezdte tanulmányait a Harvardon. Legalább a diplomaosztó ünnepségre eljöttek a szülei – már ezért is hálás lehet.

Max felsóhajtott. Talán a karácsonyhoz van köze a belső zűrzavarának. Csak Laurával tudta valamennyire élvezni ezt az időszakot. Felesége imádta a karácsonyt, és örömmel díszítette fel közös Long Island-i házukat. Max a mai napig nem tudott úgy látni rénszarvast és tündérfényt, hogy ne gondoljon rá. És most döbbent rá, hogy szintén karácsonykor látta utoljára a szüleit, sok évvel ezelőtt.

Papírtörlőt vett ki az adagolóból, hogy megtörölje a kezét és a karját. Megforgatta elgémberedett vállát. Mit nem adna most egy forró zuhanyért és néhány óra alvásért! A falióra szerint éppen éjfél múlt, és napok óta alig aludt.

Elfojtott egy ásítást, és megnyomta a gombot, hogy kinyissa az ajtót. Ahogy hátrament a folyosóra, beleütközött egy nőbe.

– Elnézést – mondta, miközben megpördült. – Nem láttam.

– Persze, hát nincs hátul szeme. – Mosoly játszott a nő ajkán. – Bár anyám mindig tudja, mi történik a háta mögött, szóval…

Bámulta a vékony fekete nőt az elegáns kék ruhájában és magas sarkú cipőjében. Az első gondolata az volt, hogy aranyos. Sőt, nagyon aranyos. Sima bőr, ragyogó mosoly, imádni való gödröcskék…

Hoppá. Micsoda?

Megrázta a fejét. Ne érdekelje, hogy aranyos, meg hogy gödröcskék vannak az arcán. Dolgozni van itt – pont.

De azért néhány pillanatig egymásra meredtek, és Max nehezet nyelt, hogy elnyomja nem kívánt érdeklődését. Aztán figyelmeztette magát a munkamorálra. Hamarosan meglesznek a CT-vizsgálat eredményei, nincs volt ideje itt állni, és nézni egy gyönyörű nőt, akinek nagy barna szeme és mosolya egy pillanatra eloszlatta az őt körülvevő sötét felhőket. Mielőtt elgondolkodhatott volna, hogy miért, az egyik műtősnő odaszólt neki a folyosó túloldaláról:

– Kész vannak a felvételek, dr. Granger.

– Jó. – Max ismét a nőre nézett, aki félrebillentett fejjel, keresztbe tett karral állt, és úgy vonta fel a szemöldökét, mintha egy pimasz iskolásfiú. – Elnézést – mondta homlokát ráncolva. – Bocsásson meg.

De a nő követte a nővérpulthoz.

– Én is sajnálom, dr. Granger, de másodszor nem szökik meg ilyen könnyen.

– Mi? – Max értetlenül nézett rá. – Most egy betegemről kell gondoskodnom, Miss…

– Franklin. És nyugodtan tegye a dolgát. – Kivette a telefonját a zsebéből, és a falnak támaszkodott. – Én várok, ne aggódjon.

Max körülnézett, hátha valaki meghallotta ezt a furcsa beszélgetést, de a nővérek mind el voltak foglalva. Egyikük intett neki.

– Doktor úr.

Max megkerülte a pultot, és leült a számítógép elé, hogy megnézze a CT-felvételeket. Szerencsére minden normális volt.

– Jól néz ki. Köszönöm, hogy ilyen rövid időn belül beugrott.

– Köszönöm az elismerést – válaszolta mosolyogva a nővér. – Nem mindenkitől kap az ember.

– Magától értetődő. – Max visszaadta neki a széket.

A nővérek és ápolók minden kórház lelke, és egy orvos számára lehetnek a leghűségesebb szövetségesek vagy a legrosszabb rémálom. Igyekezett minden helyzetben kedves és udvarias lenni hozzájuk.

Ezután a telefonhoz ment, hogy felhívja dr. Di Rossit, és tájékoztassa a király állapotáról. Max volt azon kevés kórházi dolgozók egyike, akik tudták, hogy a sürgősségi osztály vezetője Roberto király fia, tehát Isola Verde hercege és trónörököse. Elvégre nem tudta volna megfelelően kezelni a királyt anélkül, hogy ne ismerte volna a családi kórtörténetét.

Miközben a kollégájával telefonált, még mindig érezte Ms. Franklin tekintetét a tarkóján. Igazán kitartó, ezt el kell ismerni. Végül megfordult, elhatározta, hogy gyorsan véget vet ennek a furcsa találkozásnak.

– Figyeljen, Ms. Franklin – kezdte, de nem tudta leplezni bosszúságát. – Nem tudom, ki maga, vagy hogy…

– A PR-osztály vezetője vagyok, és úgy volt, hogy én hozom be a reptérről. De nélkülem indult el, és az elmúlt órákat azzal töltöttem, hogy magát kerestem. Már így is eléggé felborította az időbeosztásomat, szóval itt van néhány alapszabály. Amint átöltözött, elviszem a szállodájába. Holnaptól minden reggel magáért megyek, és este visszaviszem. Tehát sokat fogjuk látni egymást, amíg a királyt ki nem engedik. Az osztályom gondoskodik róla, hogy semmi ne jusson ki a balesetről. Van kérdése?

3. FEJEZET

Amikor több nővér is kíváncsian feléjük nézett, Ayanna fel tudta volna pofozni magát. Csak úgy kicsúszott a száján. Volt valami ebben a férfiban, ami felzaklatta, és ez egyáltalán nem tetszett neki.

– Igen, lenne egy kérdésem. – Jégszürke szemében hideg tűz lobogott. – Kivel kell beszélnem, hogy feloldják a kijárási tilalmat? Nincs szükségem bébiszitterre. Főleg nem olyasvalakire, akit nem ismerek.

– Talán erre azelőtt kellett volna gondolnia, mielőtt alámerült a reptéren. – Energikusan keresztbe fonta a karját, és mély levegőt vett, hogy összeszedje magát. A nővérek már suttogtak egymásnak, és felé mutogattak. Tökéletes.

– Alámerültem? – Dr. Granger az orrát ráncolta, majd megkerülte a pultot, és az öltöző felé indult. – Sürgősen el kellett látnom a betegemet. – Félúton megállt, és jeges pillantást vetett a lányra. – Sajnálom, nekem az emberi életek fontosabbak, mint az ön időbeosztása, Ms. Franklin.

Ayanna rémülten pislogott, majd követte.

– Elnézést, dr. Granger, de nekem nagyon is fontos az emberek élete, különösen a híres pácienseinké, akiknek a magánéletét nekem kell védenem. És maga meg én automatikusan jobban megismerjük egymást, ha mindennap találkozunk. – Egy pillanatra megállt, hogy összeszedje a gondolatait, és lenyugodjon. – Ez a helyzet számomra sem ideális, de amíg az itteni munkáját be nem fejezi, én leszek az árnyéka.

Égett az arca, ahogy a férfi rezzenéstelenül a szemébe nézett. A fenébe, fantasztikusan néz ki. Magas volt, sötét hajú, és szúrós, szürkészöld szemei voltak. Te jó ég! Ha nem lenne rajta a tiltólistáján, pontosan az esete lenne.

De Will is átkozottul vonzó volt, és nem lett jó vége. Lehet, hogy ez a férfi isteni ajándék, de neki most épp elég dolga van ahhoz, hogy lefoglalja a figyelmét.

– Ahogy mondtam, nincs szükségem bébiszitterre, Ms. Franklin – préselte ki a doktor, miközben benyomta az öltöző ajtaját. – Idegsebész vagyok, és rengeteg prominens betegem van. Tökéletesen tudok egyedül boldogulni.

– Nagyszerű – felelte Ayanna megjátszott vidámsággal. – Akkor nem lehet gondja velem.

Aztán követte a férfit. Teljesen hidegen hagyta mogorva viselkedése, mert öt fiatalabb testvére sok mindenhez hozzászoktatta. Szerencsére itt egyedül voltak, mert már így is túl sok figyelmet keltettek.

– Azonkívül dr. Di Rossi azt az utasítást adta, hogy mindig elérhetőnek kell lennie, ha a királynak szüksége lenne magára. Ezt pedig csak úgy tudom garantálni, ha a tervezett műtét időpontjáig szemmel tartom. Szóval minél hamarabb beletörődik, annál könnyebb lesz mindkettőnknek. Most pedig öltözzön át, hogy el tudja, vinni a szállodájába.

Anélkül hogy ránézett volna, dr. Granger nyögve kinyitotta az egyik szekrényt.

– Először is, nem merültem alá, Ms. Franklin. Ahogy már mondtam, a király állapota kritikus volt, azonnal foglalkoznom kellett vele, nem volt időm magát keresni. És remélem, nem kell ismételnem magam. – Összepréselte az ajkát, felkapott egy kerekes bőröndöt, amely a közelben állt, az egyik padra helyezte, és kinyitotta. Aztán levette a sebészingét, és csupasz mellkassal állt a lány előtt. – És fuvaroznia se kell, felnőtt ember vagyok.

Valóban az.

Ayannának arcába szökött a vér, és gyorsan elfordult, de előbb még látta az izmokat és sima, sötét bőrt. Ellenállt a késztetésnek, hogy legyezgesse magát, és mereven a falra nézett.

Szedd össze magad, kislány. Ez csak egy férfi.

Olyan férfi, aki nyilvánvalóan fitten tartja magát a sok elfoglaltsága ellenére.

– Mért kell állandóan figyelnie, Ms. Franklin? – kérdezte durván a lány háta mögött, miközben átöltözött.

Ayanna csak fél füllel figyelt, mert a képzelete elszabadult. A fenébe, ez tényleg nevetséges. Oké, nem volt férfival, mióta szakított Will-lel, és talán hat hónap önmegtartóztatás túl sok egy olyan forróvérű nőnek, mint ő. Ezért reagál olyan hevesen erre a férfira, nem? Szerencsére annak éles hangja visszarántotta a földre.

– Azt ne mondja, hogy irányításmániás.

Dr. Granger fájó ponton találta el, mert Willre emlékeztette. Nem, nem irányításmániás. Az emberek bíznak benne, hogy a kezébe veszi a dolgokat. Ez teszi különlegessé.

De nem fog magyarázkodni ennek a férfinak. A legjobb, ha minél gyorsabban elviszi a szállodájába, és elbúcsúzik tőle. Talán holnap reggel békülékenyebbek lesznek.

Kihúzta magát.

– Kint megvárom.

– Nem maradna inkább, és segítene bekötni a cipőmet? – szólt utána a doktor. – Hátha megszököm a falon keresztül.

Egyik kezét a kilincsen tartva Ayanna hátrafordult, és látta, hogy most fekete nadrágot és fehér inget visel, amelyet éppen begombol. És felhevültnek tűnik.

– Majd meglátjuk. Öt perc.

Emelt fővel hagyta el az öltözőt, s közben érezte, hogy a doktor tekintete a hátára szegeződik. Összeszorult a torka, és valamiért a férfi hosszú ujjainak látványa beleégett az emlékezetébe. Gyönyörű, erős kezek… Áruló képzelete elszabadult.

Mi a fene ütött belém?

Jólesett a folyosó hűvös levegője. A falnak dőlt, lehunyta a szemét. Nem ismert magára. A dr. Grangerrel való találkozás a feje tetejére állította rendezett világát. Mostantól nem hagyja, hogy ez még egyszer megtörténjen.

Mély levegőt vett, összeszedte magát, és megsimogatta élénkkék nadrágkosztümjét. A múlt hónapban vette, és már nagyon várta, hogy ma először viselje. Az eladó azt mondta, a színtől ragyogni fog a bőre, és neki most jól jön egy kis csillogás.

Elég. Igen, dr. Grangerrel nem indult jól a dolog, de mindketten profik, és a legjobbat fogják kihozni a helyzetből. Először is kiegyeznek, mielőtt elviszi a szállodába.

Röviddel ezután dr. Granger elhagyta az öltözőt, és a bőröndjével a liftekhez sétált, anélkül hogy egy pillantást is vetett volna rá. Ayanna nem tántorodott el, követte, és mellette várakozott. Amikor a karjuk futólag összeért, érezte a férfi testének melegét. Legnagyobb sajnálatára bizsergést érzett az alhasában.

Azt remélte, gyerekei lesznek Willtől, mielőtt rájött, hogy a férfi hazug csaló. A fenébe is, még csak harminckét éves! Ha figyelmen kívül tudja hagyni a biológiai órája ketyegését és a szülei jó szándékú célzásait, minden rendben.

– Lefoglaltunk magának egy lakosztályt a Polar Clubban – tájékoztatta dr. Grangert, hogy elterelje a figyelmét, és megtörje a nehéz csendet.

– Nekem egy standard szoba is elég lett volna. – Lassan fújta ki a levegőt az orrán keresztül, mintha küszködne, hogy uralkodjon magán. Aztán megrázta a fejét, és ellazult. – De azért köszönöm.

– Örömmel.

A férfinak láthatóan nehezére esett megköszönni. De fáradt lehetett, mert karikák voltak a szeme alatt, és kimerültnek tűnt. Ayanna is ki volt merülve, ennek ellenére eltűnődött, vajon csak az alváshiány miatt ilyen ingerlékeny-e a férfi, vagy több van emögött.

Végül megszólalt a jelzőhang, az ajtó szétcsúszott. Ayanna várta, hogy a férfi belépjen a liftbe. Aztán megnyomta a hídfolyosó emeletének gombját, és a vállára vetette a táskáját.

– Szóval akkor egymás nyakán fogunk lógni? – kérdezte a doktor.

– Igen.

Újra megszólalt a jelzőhang, az ajtó kinyílt. Ayanna a büfé és a neurológiai osztály felé mutatott, ahol az ideiglenes irodája volt. Aztán elérték az utca túloldalán lévő parkolót, ahol a lány autója parkolt. Dr. Granger nem sokat beszélt, és amikor Ayanna ismét ránézett, szinte elveszettnek tűnt. Ez furcsán megérintette a lányt.

– Rosszul indult, sajnálom.

November vége volt, és elég hűvös, de az ég kivételesen csillagos. Az évnek ebben a szakában az időjárás mindig változékony volt Seattle-ben.

Mivel dr. Granger nem válaszolt, Ayanna furcsa magyarázkodási kényszerből folytatta:

– Kicsit stresszes vagyok ma, mert ez volt az első napom a Seattle Generalban, és sajnálom, ha magán vezettem le. És tényleg nem akarok tyúkanyóskodni, de dr. Di Rossi utasításai egyértelműek voltak. Csak azt szeretném, hogy mindig a lehető legkényelmesebben érjen a célba. Azért vagyok itt, hogy megkönnyítsem az életét.

Ahogy a doktor ránézett, a felettük lévő utcai lámpa fénye árnyékot vetett az arcára. Végül felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– Én is sajnálom. Tovább kellett volna várnom a reptéren, de mint mondtam, a lehető leggyorsabban el akartam látni a betegemet.

Amikor elindultak, Ayanna megkérdezte:

– Először jár északnyugaton?

– Nem – válaszolta a doktor, miközben kinézett az oldalablakon. – Pár hónapja tartottam itt egy szemináriumot.

– Ó. De biztos nem volt elég ideje felfedezni a környéket, ugye?

Dr. Granger érthetetlen hangot adott ki, majd ránézett.

– Maxnek kellene szólítania, mert mostantól többet fogunk találkozni.

Ayanna pislogott.

– Oké, Max. Maga pedig szólítson Ayannának.

Néhány perccel később megálltak a Polar Club előtt, a lány kiszállt, és átadta a kulcsot a személyzet egyik tagjának. Miután egy portás átvette a bőröndöt, bementek, hogy bejelentkezzenek.

Ayanna mindig is szerette ezt a szállodát. Az előcsarnok sötét faburkolatával, bársonyfoteljeivel és keleti szőnyegeivel egy századfordulós úri klubra emlékeztetett. Tündérfények lógtak a kandalló fölött, amelyben tűz égett, az egyik sarokban nagy karácsonyfa állt arany és zöld gömbökkel.

Max láthatóan le volt nyűgözve. Ez bizonyos elégedettséggel töltötte el Ayannát, de gyorsan elnyomta. Ez a munkája.

Együtt léptek a faragványokkal díszített nagy fapulthoz.

– Jó napot – üdvözölte Ayanna mosolyogva a recepcióst. – Korábban telefonáltam, és foglaltam asztalt dr. Maxwell Granger számára.

– Á, igen, jó napot. Ön is a lakosztályban fog lakni, Ms. Franklin?

– Nem! – válaszolták egyszerre és a kelleténél kicsit hangosabban.

Aztán Ayanna megköszörülte a torkát.

– Dr. Granger néhány hétig marad, mert egy eseten dolgozik.

– Nagyszerű.

A recepciós kinyomtatta a dokumentumokat, Ayanna aláírta őket, majd megvárta, amíg a férfi átadja Maxnek a kódkártyát és egy információs brosúrát.

– A liftek ott hátul vannak. Élvezze a nálunk töltött időt, dr. Granger. Kellemes ünnepeket.

Max mogorva hangot adott ki, mielőtt a liftek felé indult.

– Köszönjük. Magának is boldog ünnepeket – mondta Ayanna, és utánasietett.

Nem tudta, mi baja a karácsonnyal, de a gondolat, hogy kiderítse, jobban izgatta, mint be akarta vallani.

Max letette a bőröndjét, és tekintetét végighordozta a tágas lakosztályon. A padlótól a mennyezetig érő ablakok és ajtók egy nagy erkélyre nyíltak, amely a szoba teljes szélességében húzódott, és fantasztikus kilátást nyújtott a városközpontra. A tapétától kezdve a csillogó keményfa padlóig a szoba a tipikus északnyugati hangulatot idézte.

– Még szebb, mint vártam. – Ayanna elsétált mellette a nyitott konyhába, fekete bőrtáskáját a pultra tette.

Passzol a cipőjéhez, Max most jött rá. Valójában minden hibátlan és tökéletesen összehangolt volt a megjelenésében, a vállig érő sötét hajától kezdve a tökéletes sminkjéig. Úgy látszik, Ayanna Franklin keveset bíz a véletlenre.

Nem mintha őt ez érdekelné. Azért van itt, hogy a királyt kezelje.

Most a lány az üres rozsdamentes acél hűtőszekrénybe vetett egy pillantást, és a minibárba, amelyben különféle rágcsálnivalók és alkoholos italok voltak. Amikor a válla fölött ránézett, és várakozón rámosolygott, valami megfeszült Maxben, de gyorsan elnyomta.

– Mit szól hozzá?

– Szép – motyogta Max, miközben komoran a cipőjét nézegette. Azért van itt, hogy dolgozzon, nem azért, hogy a luxusszállásán pihenjen.

Aztán elfordult, de észrevette a lány sértett arckifejezését. Azonnal bűntudatot érzett. Ayanna udvariatlanságként értelmezte a távolságtartását, pedig semmi személyes nem volt benne. Soha többé nem enged közel magához senkit. Mivel csak nehéz eseteket vállalt, nem hagyhatta, hogy eltereljék a figyelmét. Azonban néhány óra alatt Ayanna Franklin jobban a bőre alá férkőzött, mint bármely más nő Laura halála óta.

És ez meghökkentő volt. Zavarba ejtő.

Általában igyekezett mindenkivel udvariasan viselkedni. És mivel sokat utazott a munkája miatt, és sosem maradt sokáig egy helyen, a legtöbb ember kedvelte. Könnyen kezelhetőnek tartották. Csapatjátékosnak. De volt valami ebben a nőben, ami idegessé tette, és nem tudott mit tenni ellene.

Ayanna becsukta a hűtőt, és levette a táskáját a pultról.

– Kimerültnek tűnik, dr. Granger. Ha nincs szüksége semmire, én elmegyek.

Illatának, a szegfű és a rózsa keverékének szaga elérte a férfi orrát, és felbolygatta érzékeit. Egy őrült pillanatra kísértésbe esett, hogy megkérje, maradjon.

– Igen, ha megbocsát, most szeretnék lezuhanyozni, aztán lefeküdni – válaszolta. – Nagyon fáradt vagyok.

– Remek. – Ayanna megállt az ajtó közelében, és tágra nyílt szemmel nézett rá.

Ahogy megnedvesítette az ajkát, Max önkéntelenül is eltűnődött, tényleg olyan puhák-e, mint amilyennek látszanak, és felsóhajtana-e, ha magához húzná és megcsókolná…

Hoppá. Mi a…?

Gyorsan elfordult. Soha nem viselkedett így. Nincs rá mentség – sem a kimerültség, sem a vágy. Zavartan hátrált, míg a főzőszigetnek ütközött. Tényleg szüksége van egy kis egyedüllétre, hogy rendezze a gondolatait, aztán aludjon.

– Köszönök mindent, amit ma értem tett.

Egy pillanatnyi habozás után Ayanna kinyitotta az ajtót, és kiment a folyosóra.

– Reggel hétkor magáért jövök.

Miután elment, Max bevitte a bőröndjét a hálószobába, hogy kipakoljon. Ez a viselkedés egyáltalán nem volt jellemző rá, de most valami belülről lángra lobbantotta. És ez nem hiányzott. Boldog volt a maga választotta buborékban, ahol nincs helye az érzelmeknek.

Levetkőzött, és a forró vízsugár alá lépett, hogy ellazítsa megfeszült izmait.

Épp elég gond lehet a király kezelésével, semmi szüksége még magánéleti bonyodalmakra is.

4. FEJEZET

Egy órával később Ayanna a lakása kényelmes kanapéjára rogyott, és lerúgta a cipőjét. A Max Grangerrel való találkozás váratlan kihívást jelentett egy amúgy is nehéz napon.

Sóhajtva levette a kabátját, majd kinyitotta a laptopját, hogy hozzáférjen a munkahelyi számítógépéről korábban lemásolt fájlokhoz. Már majdnem hajnali két óra volt, és tényleg aludnia kellett volna, de túl sok dolga volt. Néhány dolgot össze is kellett pakolnia, mert a hét vége felé kezdődnek az elektromos munkálatok. És túlságosan fel volt ajzva a Maxszel való találkozás után, szüksége volt egy kis stresszlevezetésre.

Miközben a dekoráció, a vendéglátás és a zeneválasztás listáit nézte végig, gondolatai folyton Max Grangerre terelődtek. Valamiért a vele folytatott beszélgetésektől felforrt a vére, méghozzá több szempontból. Még most is, amikor lehunyta a szemét, érezte a teste melegét, férfias illatát, és hallotta ingerült hangját az öltözőben. És a jeges szürkészöld szeme? Követelőző kifejezés volt benne, éppolyan forró, mint a lángok, amelyek most fellobbantak benne, és…

Ó, te szent ég.

Nem akart így fantáziálni Max Grangerről. Elvégre még csak most ismerte meg. Különben is, a románcokról és kapcsolatokról végleg lemondott. Nem hisz többé a hepiendben.

Mély levegőt vett. A Seattle General eddigi legjobb jótékonysági bálját fogja megszervezni!

Miközben gépelt, néha rápillantott a telefonjára, és hamarosan belefeledkezett a munkájába. Amikor újra ránézett, látta, hogy már majdnem hajnali öt óra van. Görcsösek voltak az izmai, és amikor kinézett az ablakon, az ég már rózsaszínű volt. Felállt és kinyújtózott, de aztán megdermedt, amikor megszólalt a telefonja a dohányzóasztalon. Ismeretlen szám. A pulzusa felgyorsult.

Max.

Hagyott neki egy cetlit a pulton a fontos telefonszámokkal, köztük az övével, de nem számított rá, hogy felhívja. Összeszorult a gyomra. Jaj, ne! Mi van, ha a király állapota rosszabbodott? Mi van, ha Max megint nélküle megy be?

De amikor elolvasta az üzenetet, meglepődött.

„Még egyszer köszönöm, hogy lefoglalta nekem ezt a lakosztályt. Nagyon szép, értékelem a munkáját.”

Csodálkozva pislogott. Röviddel azután, hogy elátkozta, a férfi hirtelen kedves lett. Nem csak kedves – aranyos. És ez… hűha! Feszültsége enyhült, és ujjai enyhén remegtek, ahogy begépelte a választ.

„Szívesen. Később találkozunk. A.”

Miután elküldte, a kanapéra rogyott, és egy darabig bámult kifelé az ablakon. Talán mégiscsak ki tudnak jönni egymással. Talán mindketten csak megpróbálnak átvészelni egy nehéz időszakot.

Reggelinél Max időnként a vendégére pillantott a New York Times szép fölött. Ayanna pontosan hétkor jelent meg, de nem evett semmit, ehelyett a laptopján dolgozott, és kávét ivott. Persze semmi köze hozzá, de nem tudta megállni, hogy ne szóljon valamit.

– Minden rendben? – kérdezte, tekintetét az újságra szegezve.

– Igen. – Röviden felnézett, aztán folytatta a gépelést. – Miért?

– Csak úgy.

Csipogott Max telefonja, megnézte. Az ügyeletes nővér tájékoztatta az intenzív osztályról, hogy a király még mindig eszméletlen, de az állapota stabil. Ez nem volt szokatlan egy súlyos agyrázkódás után. Max megfordította a telefont, és visszatette az asztalra.

– Nem éhes?

– Nem. Szinte soha nem eszem reggel. – Ayanna összehúzta a szemét, a képernyőre nézett, begépelt valamit, majd elmosolyodott.

Az a furcsa érzés újra fellángolt Maxben. Végre rendezték a nézeteltéréseiket, és nem akarta bolygatni a dolgot. Ő az utolsó nő, akihez vonzódnia kellene. Különben is, túl merész és élénk, ő pedig mostanában inkább a nyugalmat és a mindennapi rutint szerette. Elég baj, hogy naponta kétszer is találkoznia kell vele.

Ismét belső nyugtalanság fogta el, de aztán a lány hangja eloszlatta az árnyakat.

– Reggeli után mindig bágyadt vagyok. Meg általában időm sincs rá. – A férfi rántottát és pulykakolbászt tartalmazó tányérjára nézett. – Ketodiétát tart?

– Nem. – Max újabb falatot evett. – Csak gondoskodom a fehérjebevitelről, hogy fitt maradjak a hosszú napokon.

– Hm – mondta Ayanna szkeptikusan, aztán becsukta a laptopját, és elvett egy szelet teljes kiőrlésű pirítóst a tányérból, amit a férfi rendelt neki. – Egyébként még egyszer köszönöm a reggeli üzenetet. Örülök, hogy már jobban kijövünk egymással.

Max bólintott, majd ismét a rántottájára koncentrált. Még mindig nem tudta elhinni, hogy valóban elküldte neki azt az üzenetet, de abban a pillanatban helyesnek tűnt. Be tudja ismerni a vereséget. Amivel azonban nem tudott megbirkózni, az a borzalmas étel volt. Megráncolta az orrát.

Ayanna gyanakodva nézett rá.

– Csak azt ne mondja, hogy most visszavonja a bocsánatkérést.

– Mi? – Max felnézett, és zavartan pislogott. – Nem, csak a rántotta. Közel sem olyan jó, mint amit én készítek.

– Szokott főzni? – kérdezte a lány hitetlenkedve.

– Igen. – Valamiért úgy tűnt, ez mindenkit meglepett, de a felesége halála óta gondoskodnia kellett magáról. Most már ínyencnek tartotta magát. A főzés volt az egyik hobbija, és segített neki kikapcsolódni. – Először kényszerből, de most már élvezetből.

– Értem. – Ayanna újabb falatot harapott a pirítósból. – Biztos értékeli a felesége.

Max összerezzent.

– A feleségem két éve meghalt.

– Ó. – A lány elpirulva félretette a maradékot. – Részvétem. Nem tudtam.

– Semmi baj. – Max megevett még egy kolbászt. – Vettem néhány szakácskönyvet, és kipróbáltam.

Most a lány oldalra billentette a fejét, és összeszűkült szemmel nézett rá.

– És, sikerrel?

– Először nem. – Max nevetett. – Először tönkretettem egy drága serpenyőkészletet, mert mindent odaégettem. Idővel egyre jobb lettem. Még egy főzőtanfolyamot is elvégeztem a New York-i Le Cordon Bleu-ben. Most már tudok tisztességes coq au vint készíteni, és a rántottám a legjobb Manhattanben.

– Értem. Talán valamikor főzhetne nekem. – Elmosolyodott, de aztán gyorsan elfordította a tekintetét, hogy töltsön magának egy kávét, már vagy harmadszor. Max nem értette, hogy bírja a sok koffeint, ő mindenesetre kerülte, hogy nyugodt maradjon a keze a műtőben.

Miközben befejezte a reggelit, kutatva figyelte a lányt. Sötét karikák voltak a szeme alatt, és finom stresszráncok a szája sarkában. Bűntudata támadt, és remélte, hogy nem az éjszakai beszélgetésük az oka a fáradtságának.

Amikor Ayanna felnézett, gyorsan elfordította a tekintetét. A lány megvonta a vállát, és keresztbe tette a lábát.

– Én egyáltalán nem főzök, anyám legnagyobb bosszúságára, aki mindig hatalmas mennyiséget készít.

– Nagy családból származik? – kérdezte Max, boldogan, hogy újra van beszédtéma. És élvezte a beszélgetést a lánnyal. – Férjnél van?

– Igen és nem. Öt fiatalabb testvérem van, két öcsém és három húgom, és mindannyian szeretünk enni. És egyszer eljegyeztek, de végül nem jött össze.

Ha a hangja nem lett volna olyan határozott, Max még több kérdést tett volna fel neki, de a magánéletéhez semmi köze. Felállt, hogy a tálcát a konyhába tegye. Be kellett ismernie magának, hogy hiányzott neki ez a reggeli rutin. A csevegés a reggelizőasztalnál. Az érintkezés egy másik emberrel.

Amikor megismerte Laurát, a lány kihozta fiatalkori elszigeteltségéből. Általa megtanulta, hogy a szeretet és a vonzalom teljesen normális, és hogy szüksége van rá. Most, hogy Laura nincs többé, mélyen legbelül attól félt, újra ugyanabba a csapdába esik – hogy visszazuhan abba a ridegségbe, amelyben a szülei nevelték. De azóta már nem viselte olyan jól az érzelemhiányt, és ez egyformán aggasztotta és megrémítette.

– Ha szeret főzni, hozathatok magának élelmiszert. – Ayanna felállt, és követte a konyhába, hogy kiöblítse a csészéjét. – Csak küldjön egy listát.

Max először azt akarta mondani, hogy nem szükséges, mert ma eseteket akar megbeszélni a neurológia vezetőjével, hogy lefoglalja magát. De aztán meggondolta magát. Főzés közben tudta legjobban oldani a stresszt és kitisztítani a fejét.

– Oké, az jó lenne. Köszönöm az ajánlatot.

– Szívesen. – Ayanna az órájára pillantott. – Mennünk kell. Reggel mindig nagy a forgalom, és ma sok munkám van.

– Persze. – Max felvette a kabátját, miközben a lány magához vette a laptopját és a táskáját. Talán jobban fog menni, mint amire számított. – És ha főzök, talán rá tudom venni az evésre.

A lány ragyogó mosolya máris feldobta a napját.

– Meglátjuk. Még van néhány hete, hogy megpróbálja.

5. FEJEZET

Mivel a király még mindig eszméletlen volt, és a prognózisa bizonytalan, Max lemondott minden időpontot újév napjáig, mert addig Seattle-ben akart maradni. Szerencsére karácsony előtt létszámhiány volt a neurológiai osztályon, így elkelt a segítség. Éppen aláírta az összes dokumentumot a HR-osztályon, és megkapta a munkavállalói igazolványát, amikor a sürgősségi osztályra hívták.

Most a fényesen kivilágított folyosókon sietett. Még nem ismerte ki magát, de lenyűgözte mindaz, amit eddig látott. Az összes osztályon a legmodernebb felszerelés volt, és különböző fontos klinikai vizsgálatokat folytattak. Dr. Di Rossi a sürgősségi osztályon is mindent kézben tartott, amit Max bizonyítéknak tekintett arra, hogy a király nem csak a fia miatt választotta ezt a kórházat.

És bármennyire is utálta bevallani magának, még mindig gyakran gondolt Ayannára. Nem tudta pontosan, miért, de nő már régóta nem bűvölte el ennyire. Amikor finom illat szállt az étkezőből, elővette a telefonját, hogy néhány dolgot hozzáadjon a bevásárlólistához, melyet korábban elküldött neki.

Nem vicc volt, hogy evésre akarta biztatni. Sőt, kihívásnak tekintette, hogy rávegye, mindennap reggelizzen, amikor érte megy. Másnap reggel zöldséges omlettet akart neki tálalni. Az elragadtatott kifejezés az arcán, amikor megeszi az első falatot, kárpótolja majd a korai kelésért.

Ahogy sietett tovább, hirtelen egészen más képek jelentek meg a lelki szemei előtt – Ayannával fekszik az ágyban, a lány halkan nyögdécsel, és a nevét kiáltja, miközben a karjában a csúcsra jut…

Mi a…?

Alig ismerik egymást. Különben is, ő nem keresi az intimitást. Az élete már így is elég bonyolult. És igen, ő normális ember. A vágyait úgy elégíti ki, hogy csak olyan nőkkel fekszik le, akik értik a szabályokat. És Ayanna nem tűnt olyan típusnak, aki viszonyokba bonyolódik.

Tényleg őrült gondolat… És mégis csábítóbb, mint azt be akarta ismerni.

Kapcsolatuknak szigorúan szakmainak kell maradnia. Laura elvesztése után soha többé nem akarja magát sebezhetővé tenni. Boldog a saját buborékában, az egyedüllét biztonságot jelent. A szülei mindent jól csináltak. Az érzelmek csak problémákat okoznak.

Mégis összeszorult a mellkasa, amikor leszaladt a lépcsőn a sürgősségire.

– Ki a beteg? – fordult az ügyeletes orvoshoz, dr. Chóhoz.

– Tizenhét éves fiú, gyephokizás közben nekicsapódott a palánknak, és rövid időre elvesztette az eszméletét – tájékoztatta a kolléga.

– Mennyi időre?

– A szemtanúk szerint körülbelül három percre.

Miután ellenőrizte az életjeleket, bement a szobába, ahol a fiú feküdt, és a szüleivel beszélgetett. Kezet rázott a szülőkkel, majd a fiúhoz fordult:

– Jó napot, dr. Granger vagyok. Megmondaná a nevét?

– Josh Whitaker. – A homlokát ráncolta. – Miért vagyok itt?

– Mert beütötted a fejed. – Max elővett egy zseblámpát, és először a pupilláit, majd a fejét vizsgálta meg, hogy nincs-e esetleg törés. A bal szemöldöke feletti vágástól eltekintve láthatóan sértetlen volt. – Azonnal megmondod, ha valahol fáj, amikor megvizsgállak?

– Semmi nem fáj. De a kezem zsibbad, és szédülök.

– Oké. – Amikor Max befejezte a vizsgálatot, kitöltötte az elektronikus aktát. A fiatalok fejsérülései mindig aggodalomra adtak okot, és bizonyos sportágakban sokszor előfordultak. Miközben gépelt, tovább kérdezett: – Tudod, hogy történt?

– Ó… – Josh végigsimította kócos szőke haját. – Nem… nem emlékszem semmire.

– Oké. – Max a szülők felé fordult. – Volt már agyrázkódása?

– Igen – válaszolta az anyja aggódva. – Körülbelül két évvel ezelőtt, egy meccsen. Rendbe fog jönni, doktor úr?

Szívesen válaszolt volna igennel, de a tény, hogy Joshnak egyszer már megsérült a feje, nem volt ideális. Ennek ellenére megpróbálta bátorítani mindhármukat.

– Megtesszük, amit tudunk, Mrs. Whitaker.

Az asszony behunyta a szemét, miközben férje átkarolta a vállát.

– Már sokszor megsérült, de ilyen súlyosan még nem. – A nő zokogni kezdett, mire a férje egy zsebkendőt nyújtott neki.

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt – biztosította Max. Josh fiatal és erős, meg kell gyógyulnia.

Laurának is meg kellett volna gyógyulnia.

Gyorsan elnyomta bűntudatát, és az esetre koncentrált.

– Most csinálunk egy MRI-t, és ha az normális, akkor a fiának valószínűleg csak agyrázkódása van. Amint meglesznek az eredmények, minden mást megbeszélünk, rendben?

– Igen. – Mrs. Whitaker kezet rázott vele. – Köszönöm, doktor úr.

– Nincs mit. Mindjárt szólok a radiológiai osztálynak.

Miután a nővérpultnál megrendelte az MRI-t, megvárta, amíg egy beteghordó elviszi Josht. Amíg az eredményekre várt, elment az intenzív osztályra, hogy újra megnézze Roberto királyt. Az állapota változatlan volt, ami várható volt, hiszen egy ilyen műtét után nem ritka a rövid kómás állapot.

Húsz perccel később megkapta a hírt, hogy az MRI-eredmények rendelkezésre állnak. Visszatért hát a sürgősségi osztályra, hogy a számítógépén előhívja a képeket.

Josh egy kicsit magabiztosabbnak tűnt, és ez jó jel volt.

– Na, van agyam, doki? – viccelődött.

Max fújt egyet.

– Igen, még megvan. – Miután megnézte az összes képet, az aggódó szülőkhöz fordult. – A jó hír az, hogy nincs jele agyvérzésnek, vérrögnek vagy törésnek. De nagy valószínűséggel agyrázkódása van. – Aztán keresztbe fonta a karját, és összehúzott szemmel nézett a betegére. – Ez azt jelenti, hogy egy ideig nem lesz hoki. Josh csalódottan felsóhajtott. – Tudom, hogy nehéz, de legalább néhány hétig pihenned kell – folytatta Max. – Aztán mehetsz újabb vizsgálatra a háziorvosodhoz. És ha visszamész a jégre, ne sisak nélkül. Megértetted?

– Megértettem, doki.

Max elköszönt mindhármójuktól, hogy elkészítse Joshnak az elbocsátási papírokat. Miután visszaadta őket dr. Chónak, úgy döntött, hogy sétálni megy.

Mivel ilyen megterhelő volt a munkája, szüksége volt egy kis testmozgásra. Levett a polcról egy köpenyt, felvette, aztán elhagyta a klinikát egy oldalsó kijáraton keresztül. A felhős égbolt ellenére meglepően enyhe volt november végéhez képest. Bár vasárnap volt, rengeteg ember járt az utcán. Ahogy végigsétált a Terry Streeten, a gyomra korgott, és az órájára pillantott. Ebédidő. Talán kipróbálhatná a helyi konyhát.

Visszagondolt az Ayannával folytatott beszélgetésére az ételről. Öt testvér… hűha! El sem tudta képzelni, milyen lehetett felnőni ekkora nyüzsgésben és szeretetben. Ő dadákkal nőtt fel, mindig is magányos volt. A szülei még a távolból is hajtották, hogy másoknál jobb legyen, és sikerre törjön, az érzései nem voltak fontosak számukra, miközben ő közelségre és megértésre vágyott. Amikor egy ponton rájött, hogy semmi sem fog változni, megtanulta kikapcsolni az érzéseit, és tisztán racionális szinten érintkezni velük, hogy egyáltalán figyelmet kapjon.